Сюзън Хил
Мисис де Уинтър

Превод от английски: Галина Молхова, 1993

chitanka.info

Първа част

Глава първа

Хората от погребалното бюро бяха като врани, вдървени и черни в колите; наредените покрай пътеката към църквата хора бяха черни, ние също бяхме черни — трогателна, безпомощна група, в очакване да вдигнат ковчега и да го поставят на раменете си и свещеникът да се приготви; и той в дългото си палто беше също така черна врана.

А след това истинските врани внезапно излетяха от дърветата и от полето, като грачеха над главите ни. Би трябвало да ми се стори мрачен, тъжен този звук в такъв ден. Но не беше така. Техният крясък събуди радостна тръпка в сърцето ми, както и викът на бухала предишната нощ, и далечното грачене на чайките призори, и едновременно с това сълзите ме задавиха. Действително е, казах си. Сега е. Тук сме. У дома.

После, като вдигнах очи, видях ковчега. Спомних си.

Но ковчегът не беше черен, този мрачен сандък беше от блед, обикновен блед дъб, а дръжките и орнаментите по ъглите блестяха на слънцето. Цветята върху него сега бяха златни — огромен кръст от хризантеми, заедно с октомврийските цветове на полето около нас, под блясъка на следобедната светлина, бронзови, медни и лимоненожълти и зелено-бели, но над всичко, — този несравним златист цвят.

Денят също беше златен, денят не беше черен. Беше чудесен ден. В гората по стръмния склон буките пламтяха в оранжеви нюанси, кленовете се червенееха, а дъбовете, вече променили цвета си, все още се зеленееха.

Тисови дървета тъмнееха край портата на църковния двор като високи колони. Над тях един орех, оголял, простираше сложната, деликатна плетеница на клоните си. Това място, където не съм била преди, се намираше в тиха, заслонена гънка на по-широк, но безрадостен пейзаж, високите бърда, чукари и скали и откритото море бяха много далеч. Тук се намирахме при неясните очертания на гори, които се спускаха към невидима река.

Дори без да обръщам главата си и като внимавах да не зяпам наоколо, което би било неприлично, забелязвах толкова много неща, толкова различни дървета и се опитвах да ги разпознавам, тъй като точно за тези неща бях мислила и мечтала и запомнила с пълни подробности. Почти всеки ден през толкова дълги години те бяха тайните ми спомени, които свидно пазех в себе си, бяха неизмеримата ми утеха. Такива дървета, места, дни като този. Ясен, бряст, кестен, липа. Бодлива зеленика. Твърди, ниски храсти, покрити с кървавочервени зърна, като стафиди в кейк.

След това си помислих как изглежда орловата папрат сега, като разкошна златна плетеница, как краищата й се накъдрят, и като си я представих, усетих я да се отърква в краката ми, в копринените тела на кучетата като минаваме през нея и чувам в съзнанието си сухото й шумолене, звука от счупените клонки под краката.

Почти загубих съзнание от огромното душевно вълнение, загубих ориентация и се обърках като мислех за изминалата седмица, когато дойде съобщението, и най-вече за предишната нощ. Не знаех как да се справя с тези чувства, нито как да ги контролирам, бяха толкова странни, толкова отдавна не бях изпитвала подобно нещо. Така дълго се старахме да живеем спокойно, без емоции, ние, които преминахме през такива бури и бяхме жертва на толкова съкрушителни емоции, а след това захвърлени на оня спокоен, далечен бряг, — най-сетне така облекчени, така благодарни. След това, каквито и емоции да сме изпитвали, те бяха сигурни и постоянни и дълбоки като някаква подземна река, която тече през нас и на чиято сила можехме изцяло да разчитаме, която никога не променя скоростта си, никога не ни подхвърля насам-натам, никога не ни изневерява, и най-важното, нямаше контрол над нас.

Но сега вече не бях спокойна, нито силна. Сега се осланях на благоволението на тези нови чувства, на тази огромна вълна, която беше набрала скорост и сила до днешната сутрин и ме беше покорила, като изби дъха от тялото ми и разби съзнанието ми; чувствата, които изпитах, когато се върнах у дома, когато бях тук отново, сред тази английска природа, след години изгнание.

Сключих пръстите на ръцете си и усетих твърдите кости през тънките черни ръкавици.

На възвишението зад църквата оряха, като превръщаха земята в тъмнокафяви буци. Виждах как тракторът пори бавно браздите и човекът в него се обръща назад, а птици като облак се носят зад тромавата машина.

Беше октомври. Но слънцето грееше и топлеше лицата ни, а светлината беше толкова красива върху полето, че ми се искаше да се обърна към него, а не да си засенчвам очите, както бях свикнала да правя с онова друго, силно, ясно слънце, при което живеехме. Това беше слънце, което бих прегърнала, а не да се предпазвам от него, това беше светлината, за която копнеех, която ми липсваше и която толкова често си спомнях.

Враните отново заграчиха, а след това внезапно се спуснаха надолу в дърветата и замлъкнаха, синьото небе опустя.

Мъжете бяха сложили вече ковчега на раменете си и се обръщаха и ние се обърнахме и се подредихме зад тях.

Максим застана вдървено до мен и когато потеглихме, той се движеше странно, неравномерно, като сглобен дървен човек. Рамото му беше много близко до моето, без да го докосва и като го погледнах, видях стиснатата му уста и нежните бръчки в ъглите на очите му, видях, че беше смъртно блед, а аз бях на хиляди мили далеч и не можех да бъде с него, той си беше отишъл от мен в миналото, в своя личен, затворен свят в деня, когато новината ни настигна и в който аз никога не можех да го последвам.

Чудех се дали помни онзи друг път, когато бавно, ужасно бавно вървяхме зад един ковчег. Не знаех.

Грешно е да си въобразяваме, че можем да проникваме в мислите на друг човек, независимо колко ни е близък, независимо колко упорито смятаме, че сме част от неговата най-интимна същност. Не сме. Дванадесет години по най-различен начин ние бяхме едно, всичко споделяхме, нямахме никаква тайни един от друг. И все пак миналото криеше тайни, миналото хвърляше своята сянка, а сенките понякога ни разделяха.

Извърнах поглед от него, погледнах нагоре и около мен и отново се появи тази дива вълна от чувства и усещането за недействителност. Отново ми прилоша и трябваше да ги потисна. Не можеше да бъде, не бях тук. Не може да сме се върнали.

Бяхме се върнали и като че ли бях умирала от глад дълги години и внезапно съм седнала на банкет, на маса, покрита с най-вкусна и мамеща храна; или ужасно жадно, умираща от жажда, защото съм имала само ръжда, пясък и пепел в устата, а сега лежах на брега на хладен, чист поток и можех да поема вода в шепите си и да пия, пия. Бях гладна и се хранех, бях жадна и пих, бях сляпа, а сега виждах.

Не можех да се нагледам на това, което ме заобикаляше — полето, скатовете, живите плетове, възвишението отпред, изораната земя, склона със златните дървета, ароматът на пръст и шумоленето на късни листа, усещането за далечното море, тесните пътеки, малките къщички, далечното ехо на стрелба, лаят на куче при вратата на една къщичка докато минаваше нашата тъжна процесия, валма син пушек от комините, който се вие в златния, осветен от слънцето въздух. Един мъж на кон, големият, лъскав задник на кобилата, закръглен като кестен. Мъжът забави движението си заради нас, след това спря и свали шапката, когато кортежът се проточи край него, и аз го погледнах от прозорчето на колата, полуусмихната, но той стоеше неподвижен и не ме погледна. Чудех се дали е приятел или съсед и се обърнах да питам Максим. Но Максим не го беше видял, — мислех си, че изобщо не ми обръща внимание, нито на деня, на мястото, където бяхме стигнали, нито на ездача, който стоеше там. Максим се взираше напред, като виждаше, или се опитваше отчаяно да не вижда други места, други гледки. Но аз не можех да си наложа да не гледам наоколо и да потъвам във всичко, което виждах, както не можех да накарам сърцето си да спре.

Независимо колко трагична беше причината на нашето присъствие тук, бях щастлива и радостна от красотата и великолепието на света извън прозореца на черната кола. Само бях слаба от неверие и благодарност, защото радостта ми ме караше да се чувствам виновна и трябваше да я пазя за себе си и не можех да я призная на никого, — нито на него, нито на някой друг.

Предишната нощ, докато спях неспокойно и неудобно в чуждото студено легло, а съзнанието и тялото ми все още не бяха отдъхнали от умората и досадата на пътуването, се събудих от някакъв объркан, тревожен полусън за колела на влак и равни, сиви, скучни френски поля, наоколо ми нямаше никакъв шум, пълна тишина и за няколко минути бях объркана и не знаех къде съм и защо. След това, когато си спомних, първо усетих изблик на възбуда и радост, че съм тук, че съм в Англия след толкова години изгнание и носталгия и копнеж — това щастие изтри всякаква друга действителност.

Стаята беше пълна с чудна, мека лунна светлина, докосваше тоалетката, боядисана в бяло, придаваше лъскавина на бледите стени, простираше се по повърхността на огледалото и по стъклото на една картина и по сребърните гърбове на четките ми и ги превръщаше във вода. Тихо прекосих стаята и се страхувах да вдигам шум, за да не го събудя, страхувах се дори да погледна към дългата фигура, свита като зародиш в леглото, знаех колко е изтощен, изстискан от физически и емоционални вълнения и че се нуждае от спасителен сън. Така бързо бях прибрала багажа, като не знаех какви дрехи да взема. Тъй като нямах прислуга да се грижи за тези неща, сега всичко лежеше на мен и трябваше да бъркам в куфара няколко минути, докато усетя меката памучна тъкан на пеньоара си.

След това се загърнах с него, отидох до прозореца и открехнах малко пердето. Максим не се събуди и след минута завъртях дръжката и отворих прозореца.

За мен тогава градината беше омагьосано място, картина от някаква приказка, а аз седях на прозореца.

Виждах пейзаж с такава трогателна красота, такова чудо, че знаех както понякога човек знае, че никога няма да забравя тези минути, каквото и да се случи в живота ми след това, ще бъде спомен, който ще ме крепи, както тайно ме крепяха спомените от розовата градина, която се виждаше от нашия стар прозорец в Мандърлей.

В центъра на моравата имаше един чемшир, чиято сянка правеше идеален кръг, като паднала пола върху бледата трева; през процепа на оградата от тиково дърво се виждаше сребърното огледало на езерото в каменното си корито. Последните далии и хризантеми навеждаха разкошни цветове, но стъблата им бяха докоснати от лунната светлина и плочите на покрива на старата барака блестяха в сребристосив цвят; оттатък моравата, в овощната градина висяха последните няколко ябълки, тук посребрени, а там скрити в тъмните клони, а зад овощната градина, в заграденото място за конете, два коня, сивите, стояха бледи като привидения.

Гледах и гледах и си мислех, че никога няма да се нагледам, и както гледах, спомних си стихове, вероятно научени в ранното ми детство като ученичка и не си ги бях спомняла от тогава.

Бавно, тихо луната

разхожда нощта в сребърната си подплата.

Насам и натам тя надниква и ви вижда

сребърен плод на сребърни дървета.

Но не можех да си спомня нищо по-нататък.

Не само гледката на градината ме трогна така дълбоко, ароматът на нощния въздух през отворения прозорец беше невероятно сладък, съвсем не приличащ на топлия, тежък мирис на свечеряването, на който бяхме свикнали там, — в мястото, което неизменно наричах нашето заточение. Този въздух понякога биваше екзотичен, често опияняващ, задушаващ, понякога зловонен. Но винаги странен, чужд. Сегашният нощен аромат принадлежеше на моето детство и на времето, когато растях, миришеше на дома. Подушвах студа и осланената трева и кора на дърво и слаб дим, подушвах изорана земя и влажно желязо, глина и орлова папрат и коне, подушвах всичко това и нито едно по отделно, подушвах градината и полето наоколо, въздуха на октомврийската нощ под плаващата луна.

Беше късно и твърде тъмно, когато пристигнахме предната вечер. Вечеряхме, без да усетим вкуса на храната в чиниите си, както бяхме яли скучните блюда по време на пътуването и бяхме замаяни, изтощени от дългия път и се чувствахме мръсни и ни беше неприятно в дрехите, които носехме. Усещах лицето си замръзнало, сякаш ми беше трудно да задвижа устните си, а езикът ми като че ли беше подут. Погледнах към Максим и неговата кожа ми се стори прозрачна, имаше следи от умора под очите му, а самите му очи нямаха израз. Той леко се усмихна, уморено, като че ли търсеше подкрепа, и аз се опитах да му я изпратя, тъй като ми изглеждаше твърде далечен и странно непознат, както ми изглеждаше много отдавна, в онова друго време.

Кафето имаше странен вкус, горчиво и кално, столовата беше студена и недостатъчно осветена от един висящ полилей. Забелязах, че грозната жълта восъчна хартия на един от абажурите беше скъсана, а хубавите мебели с износена лъскавина, килимът на петна.

Виждаше се, че липсва обич, липсва грижа във всичко.

Постарахме се да докоснем храната и поговорихме малко, когато се качихме горе, само промърморвахме нещо за това-онова, бележки за пътуването, скучните и досадни километри през тъжната, сива Европа. Изтърпяхме го, като зяпахме през прозорците на влака, като гледахме грозотия и развалини навсякъде, толкова разрушения и толкова много тъжни, сиви лица, които гледат безизразно тежкия, гърмящ по релсите влак. Веднъж помахах на малка групичка деца, които чакаха на един прелез някъде в централна Франция. Нито едно от тях не ми махна, може би защото не бяха ме видели, те просто гледаха втренчено. Но поради умората и безчувствеността на тези деца в стомаха ми се надигна неприятното усещане за повръщане, почувствах се странно обидена и натъжена и започнах да мисля за други неща и да насочвам мислите си другаде.

Сега, като гледах градината, осветена от луната, бях напълно спокойна, напълно овладяла нервите си.

Останах така и някъде в къщата чух часовник да бие три, а аз все още бях будна и ми беше приятно, че съм будна, благодарна на спокойствието наоколо и на прохладата на смълчаната градина, на сладостта на въздуха. Въпреки че се срамувах, усещах дълбоко задоволство, дълбок мир.

Почти цял час не помръднах, докато Максим се обърна внезапно, като въртеше ръцете си и мърмореше нещо неразбрано, и тогава затворих прозореца, за да не влиза повече студ, който беше проникнал вече в стаята и се мушнах отново в леглото. Първо оправих завивките му и го погалих по лицето, както правим с дете.

Той не се събуди и малко преди зазоряване и аз заспах.

На сутринта, когато се събудих, беше вече светло и усетих колко всичко беше различно, и колко приятно и познато. Отново отидох при прозореца и погледнах към бледото небе, синьо, обвито в лека мъглица при зазоряването, от което ставаше по-светло в осланената градина. Никъде другаде по света не бих могла да бъда, освен тук и почти заплаках при тази ранна светлина, при нейната яснота, нежност и мекота.

Когато тръгнахме към църквата, валма от мъгла се вплитаха и разплитаха по дърветата, разпръсквани от слънцето, и сланата се топеше под неговите лъчи, а аз инстинктивно погледнах към мястото, където знаех, че се намира морето, — много мили надалеч. Когато пристигнахме при Дувър предната вечер, вече беше тъмно. Докато пресичахме канала, тихото и сиво море се издигаше и спадаше през прозореца на кораба, сякаш кротко дишаше и аз съвсем не усещах, че сме в морето: после колата бързо ни откара към едно право шосе.

Въпреки че ни беше докарало злини, липсваше ни морето в чужбина, липсваше ми ленивият му плисък на брега, шепотът на водата, която всмукваше мидени черупки и камъчета, разбиването на вълните в брега — самият факт, че е винаги там и се усеща дори при най-гъста мъгла, която притъпява звука, и че когато ми се ще, мога да отида и просто да го наблюдавам, да следя движенията му, играта на светлините по него, да видя как се променя, игрите на сенките, вълнението по повърхността му. Често го сънувах, сънувах, че съм там през нощта, когато е спокойно и тихо и наблюдавам от високо осветената от луната вода. Морето, край което живеехме и покрай което се разхождахме по време на нашето изгнание, беше без прилив и отлив, — бляскащо море, прозрачно, яркосиньо, виолетово, зелено — едно примамливо многоцветно море, съвсем неестествено.

Като се качвах в черната кола тази сутрин, спрях за малко, обърнах се и наострих уши и очи с желание да го усетя. Но нямаше нищо, беше твърде далеч и дори ако беше там, на края на градината, Максим нямаше да го забележи.

Обърнах се и седнах в колата до него.

Мъжете в черно стигнаха портала на църквата, спряха там, за да оправят леко товара си, като го разпределиха помежду си. Ние останахме зад тях. Една червеношийка внезапно се стрелна в тъмния отвор на портала и бързо излетя и при нейния вид сърцето ми се изпълни с бодрост. Струваше ми се, че сме участници в някаква пиеса и чакаме да ни извикат на сцената на осветеното открито място пред нас. Бяхме малцина. Но когато тръгнахме под арката, видях, че църквата беше пълна с хора. Станаха, когато ни чуха, предполагам, че бяха стари съседи, стари приятели — въпреки че едва ли бих могла да позная много от тях.

„Аз съм Възкресението и Животът, каза Господ. Който вярва в Мен, въпреки че ще умре, ще живее…“

Влязохме вътре и тежката дървена порта се затвори. Зад нас останаха есенният ден, слънчевата светлина и изораните поля, орачът и чучулигите, стрелкащи се под небето, и червеношийката, която пее на дървото, рошавите черни врани.

Хората се раздвижиха като стръкове царевица, когато минахме към първата пейка, усетих очи, насочени към гърбовете ни, усетих любопитството им и всички незададени въпроси, които сякаш висяха във въздуха.

Църквата беше хубава и от нейната красота дъхът ми спря. Никога не бях мислила колко ми липсваха такива места. Това беше обикновена, незабележителна английска провинциална църква и все пак за мен рядка и ценна като най-голяма катедрала.

Понякога се вмъквах в някаква църква в чуждо село или град и коленичех в тъмнината сред стари жени в черни шалове, които мърмореха молитвите си и миризмата на тамян и запалени свещи ми е била чужда като всичко друго, — струваше ми се, че принадлежат към някоя странна религия, съвсем далечна на строгата каменна църква у дома.

Имах нужда да бъда там и ценях тишината и атмосферата на преклонение, статуите и стаичките за изповед. Колкото ме привличаха, толкова ме и отблъскваха. Не можех да се моля, не можех да изрека някакви фрази, нито с устни, нито в съзнанието си, нито като изповед, нито като молба. Само някакво неясно, но изключително силно емоционално чувство понякога ме завладяваше, като резултат от силен порив дълбоко в мен и стигаше до повърхността, без да избухне. Никога не можех точно да го изразя и ми се струваше, че е като отчаяно чукане на дърво, за… За какво? За да сме опазени? За да бъдем спасени? Или просто за да ни оставят на спокойствие в нашия сигурен, скучен пристан до края на живота ни, без да ни тревожат разни духове.

Не смеех да си призная колко много ми липсваше и колко мечтаех за една английска църква, но понякога като четях и препрочитах вестниците, когато стигаха при нас от дома, попадах на обяви за служба следващата неделя и като ги четях бавно, думите ме изпълваха с голям копнеж.

Пее се за Причастие. Утринна служба. Хор на Вечерня. Станфърд в С. Дарк в С. Бърд. Бойс. Води Добра Светлина (Стейнър). Ти ще го пазиш… Пастор. Главен пастор. Отговорен за музиката в църквата. Епископ. Произнасях думите тихо на себе си.

Като гледах крадешком на две страни и от време на време и към олтара пред нас, видях сивите каменни арки, корнизи и стълби, строгите възпоменателни плочи за местни земевладелци, починали отдавна, и библейските текстове по чистите прозорци.

Елате при мен, всички унизени.

Аз съм лозата, вие сте клоните

Блажени са миротворците.

Четях тържествените, премерени думи, стъпките ни звучаха като стъпки на войници, докато вървяхме по пътеката, облицована с камък до дървената поставка за ковчега.

Имаше цветя, златни и бели като слънце и звезди в големи кани и вази на масата до купела.

Мислех, че сме откъснати от полето навън от църквата, но не беше така, защото слънцето влизаше през страничните прозорци и падаше по пейките и бледите камъни, и красивата ясна английска есенна светлина ме изпълваше с радост, че съм се върнала у дома, падаше върху главите и отворените молитвеници, за момент близна с огнен език сребърния кръст, докосваше меко и нежно простия, солиден дъбов ковчег на Беатрис, когато мъжете го поставиха на пода.

Глава втора

Максим извади писмото. Аз седях до нашата маса с изглед към малкия площад, който така много, харесвахме, а той отиде в хотела за цигари.

Не беше толкова топло. Спомням си, че облаци непрекъснато закриваха слънцето и внезапен вихър се втурна по една от страничните улички между високите къщи, като завъртя късчета хартия и листа. Бях загърнала раменете си със сакото. Лятото беше свършило.

Може би по-късно същия следобед щеше да има буря, времето бе започнало да се променя.

Облаците отново се появиха и площадът остана в сянка, без форми, странно тъжен. Няколко тъмнокоси дечица играеха в една кална локва, която сами бяха направили между камъните, като бъркаха водата с пръчки, носеха още пръст в малки дървени лъжички за сладолед, веселите им гласове достигаха до мен като бърборене на птички.

Наблюдавах ги, слушах ги и се усмихвах. Стараех се да не се разстройвам от децата.

Сервитьорът мина и хвърли поглед към празната ми чаша, поклатих отрицателно глава. Ще чакам Максим.

След това църковната камбана заби на часа, с остър, висок метален звук и слънцето отново заблестя като изостряше краищата на дългите сенки, затопли ме и ми подобри настроението. Малките момченца запляскаха с ръце в калта и извикаха ура за нещо, което ги зарадва. Вдигнах очи и го видях, че идва към мен с приведени рамене, лицето му като маска, зад която той винаги автоматично се опитваше да скрие каквато и да е тревога. Държеше едно писмо и като седна на вехтия метален стол, хвърли го на масата, преди да се обърне и да щракне с пръсти на сервитьора, — нещо, което той рядко правеше по стар, арогантен маниер.

Не познах почерка. Но видях пощенската марка и поставих ръката си върху неговата.

Беше от Джайлс. Максим не ме погледна, докато бързо го прочетох „… намерих я на пода в спалнята… чух силен, удар от падане… успях да я вдигна… Мейдмент дойде… някакво движение на гърба от ляво почти веднага… говор лош, но се прояснява малко… познава ме… болницата и лекарите не казват много… ужасно… живея с надежда…“.

Погледнах отново плика. Датата беше от преди три седмици. Понякога пощата пристигаше толкова късно, изглежда, че съобщенията са се влошили от края на войната.

— Сигурно е по-добре, Максим. Може би дори е напълно оздравяла. Ако не е така, щяхме вече да разберем — промълвих аз.

— Горката Беа. Няма да може да тича през четири окръга. Няма да ловува вече. Ако я накарат да се откаже от лова изобщо, това ще бъде добре. Не мисля, че е разумно за жена на шестдесет години. Винаги се е грижила за всичко. Не съм й бил от никаква полза, не заслужава това.

Той внезапно стана.

— Хайде.

Извади няколко монети от джоба си, остави ги на масата и тръгна през площада. Погледнах към сервитьора, усмихнах се извинително, но той беше вътре, разговаряше с някого с гръб към мен. Спънах се, почти паднах на плочите в стремежа си да настигна Максим.

Клекналите момченца събраха главичките си и млъкнаха.

Той тръгна към пътеката, която заобикаля езерото.

— Максим…

Настигнах го, докоснах ръката му. Вятърът духаше и къдреше водата.

— Тя сигурно е добре вече… чудесно… Сигурна съм.

Да телефонираме на Джайлс тази вечер, можем ли? Но бихме чули… той е искал да ти съобщи и е ужасно, че писмото се е забавило толкова време… може би е писал отново, въпреки че не обича много да пише. И двамата не обичат.

Вярно беше. През всичките тези години получавахме от време на време кратки, приятелски писма с едрия, момичешки почерк на Беатрис, която ни казваше твърде малко, понякога споменаваше за съседи, за пътувания до Лондон, за войната, затъмнението, евакуациите, липсата на много неща, кокошките, конете и внимателно и тактично избягваше всичко лично, семейни въпроси, миналото. Като че ли бяхме далечни братовчеди, разделени от дълго време. Понеже се местехме и след това се връщахме тук след войната, писмата често бяха адресирани „до поискване“ и пристигаха веднъж или два пъти годишно и безнадеждно закъсняваха. Аз отговарях в същия внимателен, скован стил, с почерк като този на Беатрис, срам ме беше от тривиалността на нашите дребнички новини. Тъй като Беатрис никога не споменаваше писмата ми, нямах представа дали изобщо ги получава:

— Моля ти се, не се безпокой. Знам, че мозъчният удар е страшно нещо и сигурно е било много тежко за нея. Тя е действена натура, не понася да стои безработна вкъщи. Не се е променила.

Видях сянка от усмивка по устните му.

— Но много хора получават удар, слаби удари и напълно оздравяват.

Стояхме и гледахме сивата стоманена вода около дърветата и постланата с баластра пътека. Чух се да бъбря глупости, като се опитвах да го успокоя. Без успех. Разбира се, той не мислеше само за Беатрис.

Писмото, пощенската марка, почеркът на Джайлс, адреса в горния ъгъл на листа връщаше мислите му назад.

Исках да му спестя всичко това, но знаех, че не е редно да крия писмата. Дори и да бях го направила успешно, щеше да бъде измама, а ние не се лъжехме един друг и при това не исках да се преструвам, че няма сестра, нито семейство, освен мен.

Беатрис се занимаваше с всичко от деня, когато заминахме, подписваше документи, взимаше решения. Беатрис, и през първите една-две години Франк Кроулей. Максим не искаше да му се казва това, изобщо не искаше нищо да му се казва. Е, сега си мислех, може би е било твърде голямо напрежение за нея, разчитали сме твърде много на силата и доброто й сърце. А после дойде войната.

— Едва ли съм й бил опора.

— Тя никога не е очаквала това, никога не е казвала нищо по този въпрос, знаеш много добре.

Тогава се обърна към мен, очите му бяха пълни с отчаяние.

— Страх ме е.

— Максим, от какво? Беатрис ще бъде отлично, знам го, тя…

— Не. Независимо дали е или не е… не е това.

— Тогава…

— Нещо се е променило, не чувстваш ли? Страх ме е от каквато и да е промяна. Искам всеки ден да е като днешния.

Нищо не можех да му кажа, знаех, че никаква баналност не може да помогне. Спрях да бърборя безсмислено как добре ще се възстанови Беатрис. Само вървях бавно до него на брега на езерото и след една миля отново тръгнахме към хотела. Спряхме да гледаме някакви гъски във водата. Хвърлих на две врабчета трохички, които намерих в джоба си. Почти никого не срещнахме. Лятната ваканция беше приключила. Когато се върнем, ще пристигнат вестниците и ще се занимаем малко е тях, преди да изпием по чаша вермут и да обядваме.

По целия път докато мълчахме мислех за Беатрис.

Горката Беатрис. Но имало слабо раздвижване на едната й страна, казваше писмото, познала Джайлс, могла вече да говори. Ще телефонираме, ще поръчаме цветя, ако е възможно малко да приспим вината си по този начин.

Само за един миг, когато се качвахме по стълбите на хотела, си я представих ясно как върви насреща ми по тревата на Мандърлей, кучетата весело лаят около нея, гласът й се чува ясно. Милата, добра, вярна Беатрис, не си натрапваше мнението и никога не зададе какъвто и да е въпрос, обичаше ни и покорно прие това, което направихме. Очите ми се напълниха със сълзи. Но сега вече тя сигурно отново излиза. Дори започнах да пиша писмото си, щях да я посъветвам да намали темпото, да се грижи повече за себе си, да се откаже от лова.

Максим се обърна, когато влизахме през вратата и по лицето му познах, че и той се беше убедил във възможността да се върне с облекчение към нашето деликатно спокойно съществуване.

Сега се срамувам и винаги ще се срамувам, че тази вечер бяхме толкова весели, с олекнали сърца, като обърнахме гръб на всичко извън нас и се насочихме към удобния пашкул, в който се бяхме свили. Колко самодоволни бяхме, колко себични и безчувствени, като съзнателно се убеждавахме, че ударът на Беатрис е бил слаб, и тя вече сигурно е станала и се занимава с обичайните си работи.

Следобеда излязох за малко на пазар и дори си купих някакъв одеколон, нов за мен, и скъп битер шоколад, постъпих като богаташка, отегчена, несериозна, която прекарва времето си в покупки за собствено удоволствие. Това не беше обичайно за мен и не зная защо се държах така този ден. Пихме чай и след това вечеряхме, а след вечеря отново се разходихме както обикновено край езерото и отидохме да пием кафе в един от хотелите, чиято тераса беше отворена вечерно време и масите поставени навън под чадъри. Приказни светлини сияеха над главите ни, като хвърляха лъскав син цвят и червен и грозен оранжев по масите, по ръцете ни, когато посягахме към чашите. Времето стана по-меко, вятърът беше спрял. Наоколо седяха една-две двойки, дошли на чашка алкохол или кафе и за малките черешови пастички — тукашен специалитет. Ако Максим не беше в състояние да не мисли за неща твърде далеч оттук, той умело го скриваше от мен и само се облягаше на стола си, като пушеше. Същият, с когото седях в отворена кола по планинските пътища на Монте преди цял век, само че сега с малко повече бръчки и побеляла коса. Същият човек, който ме покани несръчно и зачервен от неудобство на своята маса, когато обядвах сама и бутна чашата ми е вода.

— Не може да седите на маса с мокра покривка, ще ви се отще да се храните. Станете! — И към сервитьора:

— Махнете това и сложете още един прибор на моята маса. Мадмоазел ще обядва с мен.

Сега вече рядко беше така категоричен, нито пък така импулсивен и настроението му беше доста по-уравновесено, приемаше по-лесно нещата, включително и скуката. Беше се променил. И все пак, като го гледах, беше старият Максим, когото видях за първи път. Щеше да бъде като толкова много други вечери, когато седях до него, когато повече мълчах, като знаех, че се нуждае само от успокояващия ефект на моето присъствие, което го правеше доволен. Вече бях свикнала да се чувствам силна и той да разчита на мен. И ако в съзнанието ми днес, както през много други дни през тези една или две години се прокрадваше слабо безпокойство, слаба борба, нов глас, нещо, което не можех да обясня нито да определя, но винаги беше „като облак по-голям от човешка длан“, стараех се да не мисля за него и да не признавам, че съществува.

Донесоха още кафе, гъсто и черно в малки фарфорови чашки и Максим поръча коняк.

Казах:

— Ето го химикът. — И улових погледа на Максим както винаги с взаимно учудване, и двамата се обърнахме да гледаме човека, с когото се разминавахме на брега на езерото, — един особен, изправен слаб мъж, местният аптекар, който прекарваше целия ден в безупречна бяла престилка и всяка вечер, точно по едно и също време се разхождаше и обикаляше езерото в черно, дълго палто, като държеше за каишка малко, дебело кученце. Караше ни да се смеем, защото беше безкрайно сериозен и безразличен към света. Всичко в него, — кройката на дрехите му и прическата му, начина, по който държеше главата си, яката му с обърнати краища, дори каишката на кучето, бяха очевидно чуждестранни.

Такива дребни, обикновени неща, такива безобидни забавления изпълваха нашите дни.

Спомням си, че започнахме да говорим за него, за положението му, защото не бяхме го видели с жена, или с какъвто и да е друг човек. Сватосвахме го с различни дами от други магазини или от салоните на хотела и на масата на кафе в малкия градец като разглеждахме жени, които разхождаха кучетата си като евентуални кандидатки. После, когато застудя и светлините на терасата напълно изгасваха, се връщахме хванати за ръка покрай тъмната спокойна вода и се преструвахме, без да кажем дума, че всичко е както е било. Не споменахме писмото.

Странно е, че когато си спомняме драмите на живота, моментите на криза и трагедии, времето на страдание, когато ужасни новини стигнат до нас, не само събитието остава завинаги в съзнанието ни, но почти винаги и малките подробности без значение. Те могат да останат пресни и ясни, свързани със събитието като постоянен белег до края на живота ни, макар да е логично да се мисли, че паниката и шокът и острата болка са притъпили съзнанието ни за случката.

Има неща, които съвсем не помня от онази нощ, но други са останали като сцени в картина, живо осветени.

Влязохме в хотела като се смеехме за нещо и не съвсем обичайно, защото той изглеждаше в такова весело настроение, Максим предложи да изпием по един ликьор. Нашият хотел не беше претенциозен, но вероятно преди години някой решил да привлече външни хора и превърнал в бар едно мрачно помещение близо до ресторанта, като сложил абажури на лампите с пискюли по тях и няколко табуретки. На дневна светлина не беше привлекателно място, знаехме го скучно и овехтяло, така че никога не бихме пожелали да отидем там. Но понякога вечерно време, когато бяхме в настроение и се преструвахме, че е шик, и защото вече нямахме вкус към обстановката, която бихме намерили в баровете и ресторантите на по-богати хотели, идвахме тук и бяхме доволни, дори започнахме да харесваме това място и му се радвахме като на едно не особено красиво дете, облечено в официални дрехи на възрастен. Веднъж или два пъти две жени на средна възраст сядаха заедно на бара, за да клюкарстват; веднъж една дебела матрона и дъщеря й с гъши врат кацнаха на табуретките една до друга, като пушеха и жадно се оглеждаха. Бяхме се свили в един ъгъл с гръб към тях, с леко наведени глави, тъй като все още се страхувахме, че един ден ще срещнем някой, който ни познава или поне ще ни разпознае.

Бяхме винаги напрегнати, че някой ще ни разпознае и ще си припомни нашата история. Забавлявахме се с разговори за жените, като гледахме ръцете им, обувките им, бижутата им и се опитвахме да разберем живота им, както и живота на тъжния аптекар.

Тази вечер нямаше никой друг в помещението и си спомням, че не седнахме на обичайната си маса в дъното, а на друга, по-добре осветена и по-близко до самия бар. Преди момчето да вземе поръчката ни, влезе управителят, като се оглеждаше за нас.

— Един джентълмен телефонира, но вие бяхте излезли. Каза, че ще се опита да влезе във връзка с вас отново.

Седяхме като неми. Сърцето ми биеше силно, много бързо и когато посегнах към ръката на Максим, почувствах своята странно тежка, като мъртва, чужда на тялото ми.

Тогава съвсем неочаквано забелязах зелените мъниста на края на пискюлите на абажурите, един ужасен, стъклен жабешки зелен цвят и забелязах още, че няколко липсват, като на тяхно място има пролуки, които нарушават украсата заедно с други розови мъниста. Мисля, че идеята беше да приличат на обърнати листа на лалета. И сега ги виждам, грозни, просташки, измислени от някого с претенция за шик. И не си спомням добре за какво говорехме. Донесоха напитките ни, два големи коняка, но аз едва докоснах моя. Часовникът удари. Чуха се няколко стъпки от горния етаж, човешки говор. След това настъпи тишина. Отвън идваше шум от гости, които влизаха. В топлите вечери седяхме на терасата и чудните светлини около езерото не изгасваха преди полунощ, имаше много хора, които се разхождаха, местни и чужди. Това място си имаше своята приятна атмосфера за нас, достатъчна атрактивност и разнообразие и дори някаква трезва ведрина. Като се връщам назад, учудвам се колко малко искахме от живота тогава, — тези години излъчват атмосфера на спокойствие като период на затишие между две бури.

Чакахме почти час, но нямаше никакъв телефонен звън. На края разбрахме, че ни чакат от уважение, за да изгасят светлините и да затворят. Трябваше да се качваме горе. Максим изпи моето питие, както и своето. Маската отново се появи на лицето му, очите му бяха безизразни и ме поглеждаше от време на време, за да черпи увереност.

Прибрахме се в стаята. Тя беше малка, но през лятото отваряхме двете врати към правоъгълен балкон. Гледаше към задната част на хотела, към градината, а не към езерото, но предпочитахме това, не искахме да бием на очи.

Едва затворихме вратата, когато чухме стъпки и след това силно почукване. Максим се обърна към мен.

— Иди виж.

Отворих вратата.

— Мадам, отново телефонират за господин Уинтър, но не можах да ви свържа със стаята, връзката е много лоша. Моля, елате долу.

Погледнах Максим, той кимна с глава, като ми даде знак да отида, както очаквах, че ще стане.

— Аз ще дойда, — казах, — съпругът ми е много уморен. — И тръгнах бавно, като се извинявах на управителя, следвайки го по коридора и надолу по стълбите.

Човек помни подробностите.

Управителят ме заведе при телефона в собствената си канцелария с настолна лампа на масата. Останалата част на хотела беше потънала в мрак. Мълчание. Спомням си звука на собствените ми стъпки по черно-белите плочи на пода на хола. Спомням си една малка дървена фигурка на танцуваща мечка до телефона. Един пепелник, пълен с угарки от пури.

— Ало… ало…

Мълчание. След това слаб глас, плаващ в много шумове, сякаш думите бяха леки… Отново тишина. Започнах нервно да говоря по телефона, като виках глупаво и се опитвах да ме чуят, да установя връзка.

А той крещеше в ухото ми.

— Максим? Максим, ти ли си? Ти ли си?

— Джайлс, — казах, — Джайлс, аз съм…

— Ало… ало…

— Максим е горе. Той… Джайлс…

— Ох… — Гласът му отново се загуби и когато се появи звучеше като че ли идва изпод морето, имаше странно гърмящо ехо.

— Джайлс, чуваш ли ме? Джайлс, как е Беатрис? Едва днес следобед получихме писмото ти. Много закъсня. Чух странен звук и отначало реших, че е някакво ново прекъсване иди смесване по линията. След това разбрах, че не е това. Беше плачът на Джайлс. Спомням си, че взех малкото дървено мече и започнах да го търкалям в дланта си, като го галех и обръщах.

— Тази сутрин… рано тази сутрин.

Гласът му идваше разпокъсан и преминаваше в сълзи. За момент спря за малко, за да се успокои, но не успя. — Тя все още беше в болницата, не я бяхме взели вкъщи… искаше да си дойде у дома… Опитах се да уредя това, разбираш ли? Исках да я прибера у дома…

Той отново се разплака и аз не знаех какво да му кажа, как да се справя с това положение. Мъчно ми беше за него, но ми стана и неудобно, искаше ми се да оставя слушалката и да избягам.

— Джайлс…

— Тя е мъртва, умря тази сутрин. Рано сутринта. Дори не бях там. Бях си отишъл у дома, виждаш ли. Нямах представа… не ми казаха.

Той пое дълбоко въздух и след това каза, много високо и бавно, сякаш се опасяваше, че няма да чуя и да разбера, или съм глуха или пък малко дете.

— Обаждам се, за да кажа на Максим, че сестра му е мъртва.

Максим беше отворил вратата на балкона и гледаше тъмната градина. Само една лампа близо до леглото светеше. Той не каза нищо, когато му предадох разговора, съвсем нищо — не мръдна, нито ме погледна.

— Не знаех какво да кажа. Почувствах се ужасно. Той плачеше. Джайлс плачеше — казах аз.

Спомням си отново гласа му по бучащата линия, разтърсващия плач и дълбокото дишане, когато се опитваше безуспешно да задуши риданието. След това разбрах, че през всичкото време докато стоях в задушната канцелария на управителя и стисках слушалката, в съзнанието ми беше една ужасна картина не на Джайлс, който седи на някакъв стол в къщата им, вероятно в своя кабинет или в хола, а на Джайлс, облечен като арабски шейх в развяващи се бели роби, които обгръщат огромното му тяло, и някаква кърпа вързана около главата му, както се беше маскирал през онази ужасна нощ на бал-маскето в Мандърлей. Представях си как сълзите текат по дебелите му бузи и правят пътечки по кафявата боя на лицето му. Но сълзите онази вечер не бяха негови, той просто беше непохватен и смутен, сълзите, шокът и учудването и срамът бяха само мои.

Не исках да мисля за това сега, исках да го забравя, но картината ставаше по-жива и нямах власт да задържа спомените, картините, които идваха съвсем неочаквано в най-различно време в съзнанието ми.

Студен вятър нахлу през отворения прозорец.

Тогава Максим каза:

— Горката Беатрис, — и отново, след малко, — горката Беатрис, — но с някакъв неестествен тон, сякаш не изпитваше нищо към нея.

Знаех, че не беше така. Когато никой друг не беше в състояние да събуди каквито и да било чувства у него, той обичаше Беатрис, с три години по-възрастна и много по-различна. Малко време прекарваха заедно след детството си, но тя го поддържаше, неизменно беше до него, обичаше го естествено и предано, независимо от сдържаното й поведение, а Максим, винаги нетърпелив и безапелационен към нея, също я обичаше и разчиташе на нея и й беше мълчаливо признателен.

Отдалечих се от прозореца и започнах да се разхождам нервно из стаята, отварях чекмеджета и се ровех в тях, като се чудех какво да взема, без да съм в състояние да се съсредоточа, уморена, но напрегната и знаех, че няма да мога да спя.

Най-после Максим влезе и затвори прозорците.

— Ще бъде късно тази вечер да търсим билети и да решим кой е най-добрият път за отиване. Не знаем в кой ден е погребението, не попитах. Трябваше да питам. Ще се опитам да телефонирам на Джайлс утре и тогава ще се оправим — казах.

Погледнах към него с объркани мисли въпроси и разни планове в главата ми.

— Максим?

Той ме гледаше, лицето му изразяваше отчаяние и неверие.

— Максим, разбира се, трябва да отидем. Разбираш това, нали? Как може да не отидем на погребението на Беатрис?

Той беше блед като платно, устните му безкръвни.

— Иди ти. Аз не мога.

— Максим, трябва.

Отидох при него, прегърнах го, без да говоря, а тихо мърморех успокоителни думи и се притиснахме един в друг и бавно започнахме да схващаме горчивата истина.

Бяхме казали, че никога няма да се върнем, а сега трябва. Какво друго би могло да ни накара да го направим? Не смеехме да говорим, — важността на това, което щеше да се случи, лежеше между нас и просто нищо, нищо не можеше да се каже.

Накрая си легнахме, въпреки че не спахме и аз знаех, че ще бъде така. В два, три, четири часа чухме камбаната от камбанарията на площада да бие.

Преди повече от десет години бяхме избягали от Англия, това стана през нощта на пожара. Максим просто обърна колата и подкара далеч от пламъците на Мандърлей, от миналото и неговите призраци. Почти нищо не взехме със себе си, нямахме никакви планове, не дадохме никакви обяснения, въпреки че накрая изпратихме един адрес. Бях писала на Беатрис и получихме учтиво писмо и два екземпляра официални документи от Франк Кроулей и адвоката, а след това от банката в Лондон. Максим не ги прочете, едва ги погледна, надраска подписа си и ми ги подхвърли, като че ли и те горяха. Аз се справих с всичко останало и после настъпи нашата година на мир. Преди войната да ни накара да търсим друго място, и после друго, а след войната, най-после, дойдохме в тази страна и намерихме това селище при езерото и почувствахме отново облекчение.

Установихме се, подновихме нашия скъп, скучен живот, без събития, напълно затворени в себе си, като не се нуждаехме и не желаехме никой друг. И ако напоследък започнах да ставам неспокойна, отново да си спомням и да разбирам, че спомените са там, „облакът по-голям от човешка длан“, никога не говорех за това с него и бих си отрязала езика, преди да се случи.

Мисля, че не само бях твърде напрегната тази нощ, но се страхувах, че мога да сънувам кошмари, образи, които не можех да понасям и не можех да контролирам, неща, които исках да забравя завинаги. Но вместо това, когато изпаднах в полусън преди разсъмване, образите пред очите ми бяха напълно спокойни и приятни, за места, които бяхме посетили заедно и харесвахме, гледки от синьото Средиземно море, лагуната във Венеция с църквите, които се издигат и изплуват от перлената мъглица на ранната утрин. Така че когато се събудих, бях доста спокойна и отпочинала и лежах тихо до Максим в тъмнината, като ми се искаше и той да сподели моето настроение.

Още не бях разбрала какво друго имаше в съня ми, странната възбуда и радост, които трептяха в него. Срамувах се от това. Но сега ги приех спокойно.

Беатрис беше мъртва. Много ми беше мъчно. Нежно я обичах и мисля, че и тя ме обичаше. Знаех, че с време ще плача за нея и ще ми липсва и ще усещам голяма мъка. И че трябва да се изправя пред страданието на Максим не само поради загубата й, но и поради това, което трябваше да направим.

Трябваше да се върнем. И както лежах в хотелската стая в това чуждо градче при езерото, позволих си да усетя тайно, с чувство на вина нещо чудесно, въпреки че беше смесено със страх, защото не можех да си представя какво ще намерим, как ще ми се сторят нещата и преди всичко, как ще се чувства Максим и каква мъка ще му причини нашето завръщане.

На сутринта стана ясно, че мъката му беше много голяма, но той отново инстинктивно започна да се справя с нея по стария начин, като отказваше да мисли и да чувства, като скриваше всичко зад една маска, и се държеше като автомат, движеше се механично, — нещо, което беше усвоил отдавна. Той едва говореше, само за обикновени неща във връзка с подготовката, но стоеше при прозореца или на балкона като гледаше в градината, мълчалив, блед, далечен. Аз приготвих нещата, организирах пътуването ни, телефонирах, телеграфирах, купих билетите, видях какви са прехвърлянията, събрах багажа на двама ни, както обикновено и когато погледнах редицата дрехи в гардероба, изпитах старото чувство на непълноценност. Защото все още не бях умна жена, все още не подбирах прецизно дрехите си, въпреки че имах достатъчно време на разположение. От несръчно, лошо облечено момиче, станах скучно и неинтересно облечена омъжена жена и наистина като ги гледах сега, видях, че дрехите ми са на човек на средна възраст, с убити цветове и внезапно една мисъл премина през съзнанието ми, че никога не съм била млада, никога не съм била безгрижна и весела, камо ли суетна или оригинална. В началото беше едно съчетание на невежество и бедност, по-късно, без съветник, изпълнена със страх поради новия ми живот и положение и в сянката на Ребека, нечовешки красива и безупречно и екстравагантно облечена, аз избирах обикновени, безинтересни дрехи, като не се осмелявах да експериментирам. И Максим не искаше това, той се беше оженил за мен не въпреки, а именно заради моите лошо избрани некрасиви дрехи, те всички бяха част от невинната и несветска личност, каквато си бях.

И тъй, извадих простите кремави блузи, практичните, бежови, сиви и тъмни поли, тъмните жилетки и удобните обувки, като внимателно ги наредих и не бях в състояние да преценя дали в Англия е топло или студено и се страхувах да попитам Максим, защото знаех, че няма да ме разбере. Но всичко направих бързо, а останалите дрехи заключих в гардеробите и чекмеджетата. Разбира се, щяхме да се върнем, въпреки че не знаех кога. Слязох долу, за да съобщя на управителя на хотела, че запазваме стаята. Той искаше да платим депозит и в объркването и желанието си по-скоро да приключа с този въпрос, бях почти се съгласила като мислех, че такава е практиката и е справедливо. Но когато Максим чу, внезапно се оживи като куче, което е било заспало и се събужда ядосано и се озъби на човека по стария си заповеднически маниер, като му заяви, че нямаме намерение да платим повече отколкото обикновено, че трябвала приеме думата ни, че ще се върнем.

— Той няма как да даде под наем стаите в края на сезона и го знае съвсем добре. Сега хотелът е празен. Има късмет, че ние сме тук. Има много други хотели.

Прехапах устни и не ми беше удобно да погледна управителя, когато той ни наблюдаваше как се качваме в таксито. Но енергията у Максим беше изчезнала и в останалото време на пътуването, през целия ден и следващата нощ и на следващия ден, той беше се уединил в себе си, мълчалив повечето време, въпреки че беше нежен с мен, като поемаше храна и напитки, когато му ги подавах като на дете.

— Всичко ще бъде наред, — казах веднъж, два пъти. — Максим, няма да е толкова лошо, колкото си го представяш.

Той леко се усмихна и загледа през прозореца на влака безкрайните, сиви полета на Европа. Нямаше есенно слънце, нямаше чудесната процеждаща се светлина, — имаше само прогизнали поля и стърчащи дървета и скучни, скупчени села, мрачни малки градчета.

Имаше още много неща. То беше епизодично, моментно, но ме ужаси, и беше така неочаквано и толкова силно, че за минутка сърцето ми замръзна.

Бяхме на гарата на една от границите и понеже сменяха машините, трябваше да чакаме половин час — достатъчно време да излезем от вагона, да се поразходим нагоре-надолу по перона и да се раздвижим. Там имаше будка, в която продаваха варена наденица, хубаво топло кафе и шнапс и сладки с подправки, които ние топяхме в кафето, преди лакомо да ги излапаме. Максим наблюдаваше нещо при един човек с огромен багаж, натрупан върху нестабилна количка, забавляваше се като стоеше до него. В този момент нищо не мислех нищо особено, нито за миналото, нито за бъдещето, просто се радвах на почивката след движението на влака, вкуса на сладките и кафето. Тогава Максим се обърна и ме погледна, усмихна се и чух нещо, което падна в главата ми като капка вода върху камък.

„Този човек е убиец. Той застреля Ребека. Този е убиецът на жена си!“

За един ужасен миг, като се взирах в Максим, видях чужд човек, който нямаше нищо общо с мен, човек, когото не познавах.

След това чухме предупредителната свирка да ни подканя отново във влака.

Глава трета

„Човек, роден от жена,

има малко време да живее.“

Враните отново се въртяха по небето, като се издигаха, разпръскваха се, падаха, на склона човекът продължаваше да оре. Слънцето все още грееше, светът беше непроменен.

„Сред живота ние сме в смъртта, от кого да търсим помощ, освен от Теб, о Господи, който поради нашите грехове си справедливо недоволен?“.

Сдържах дишането си, като очаквах нещо да се случи. И скоро, разбира се, така и стана; тръгнаха напред и започнаха да отпущат въжетата. Погледнах нагоре. Максим стоеше няколко крачки по-далеч, неподвижен, черна сянка. Всички бяхме черни в златната слънчева светлина. Но гледах лицето на Джайлс от другата страна на отворения гроб, — Джайлс, със силни челюсти, с хлътнали очи плачеше и не се опитваше да спре сълзите си. Джайлс и Роджър до него.

Но не можех да гледам лицето на Роджър, отклоних поглед в смущението си. Сега пристъпваха напред.

„Но щом като Всемогъщият Господ в своята голяма милост е решил да вземе при себе си душата на нашата любезна сестра, която лежи тук, следователно ние предаваме тялото й на земята.“

Сега се наведохме и хвърлихме шепа пръст. Хванах ръката на Максим. Пръстите му не отговориха на моето стискаме и бяха студени. Отново видях Беатрис, жива пред мен, както я виждам постоянно и сега — Беатрис в костюма си от туид и дебели спортни обувки да идва към мен през тревата, обикновеното й открито лице изпълнено с любопитство, интерес, приятелско чувство, Беатрис, от която никога не бях чула неприятна или нечестна дума.

„Чух глас от небето, от сега нататък блажени са тези, които умират в името на Господа.“

Жалко, че тогава не плаках. Трябваше да плача и не поради липса на чувства очите ми останаха сухи. Вместо това мислех колко прекрасен е този ден и колко щастлива би била тя да язди някъде на своя кон на лов или да разхожда кучетата, — тя почти не оставаше вкъщи през деня, и отново си помислих колко лошо и нечестно беше. Беатрис трябваше да падне от кон на стари години, да ходи на лов до последната си минута весела и безгрижна в ден като днешния, а не слаба и унижена след мозъчен удар, без да е навършила дори шестдесет години. Или може би трябваше да бъде Джайлс, дебелият Джайлс с нездрав вид, смачкан сега, кръглото му лице в бръчки и мокро, с огромна бяла кърпа притисната към устата му, и Роджър. Бързо го погледнах как стои до баща си и ми мина ужасната мисъл, че смъртта сигурно би трябвало да бъде предпочетена пред обезобразяването му, но знаех, че това се отнася до нас, за да си спестим неприятността да го гледаме, а не до него.

Настъпи тишина. Стояхме около гроба, като гледахме бледия дъбов ковчег и тъмните бучки пръст. Бяха махнали златните цветя и ги бяха оставили на тревата и тогава видях колко много цветя има около гроба, натрупани до пътеката, венци и кръстове и възглавнички — златни и бели и бронзови и лилави, наредени като скъпоценни камъни на зелен фон, и когато се обърнах, видях колко много хора имаше, стояха малко назад с уважение и да ни дадат възможност да минем, вероятно петдесет или шестдесет души. Колко много приятели имаше Беатрис, колко много хора са я обичали, колко много хора са я познавали и уважавали.

Сега, като тръгнахме малко несигурни към колите, — представлението беше свършило, — Максим стисна силно ръката ми. Хората ни гледаха и се опитваха да не ни гледат, мислеха, чудеха се, усещах очите им, въпреки че моите бяха сведени надолу, мислех си как ще преживеем всичко това, или как ще разговаряме с тях после у дома, дали Максим ще бъде в състояние да се справи.

Но докато мислите ми се въртяха хаотично, в един момент, когато бяхме заобиколени от хора, аз се спънах като преминавах от тревата към покритата с дребен чакъл пътека. Усетих една ръка да ме хваща от другата страна, далеч от Максим, така че не паднах, но веднага погледнах в разтревоженото, скромно, чудесно познато лице на Франк Кроулей.

Дълго след това си спомнях неговото присъствие и как то промени всичко за нас, промени останалата част от деня и ако успяхме да се справим, как получихме сигурност, помощ и сила, и премисляйки всичко отново, разбирахме колко много винаги ни е помагал, колко много му дължахме. Той беше агент на Максим, трудолюбив, привързан, експедитивен и негов най-верен приятел. Той страдаше с него, — почти същата жертва на Ребека, както и Максим. Той знаеше истината за нещата и не каза нищо.

Но за мен беше повече, една скала, когато ми се струваше, че всичко около мен се върти, че е бурно море, в което щях да се удавя. Той беше през първия ми ден на млада съпруга в Мандърлей — чувствителен, ненатрапчив, предусещаше тревогите ми, изглаждаше пътя ми облекчен от това, че бях такава каквато бях, млада, несръчна, неопитна, нервна, некрасива и през всичко това виждаше истинската ми същност. Сигурно никога няма да узная точно колко много дължа на Франк Кроулей — по колко хиляди малки и важни неща ми е помагал, но често съм си мислила за него през тези години в чужбина с обич и съм му благодарила също, когато съм била на колене в дъното на някоя чуждестранна църква. Мислех си, че сигурно познавам само двама души, които са напълно и безспорно добри — Франк и Беатрис. Днес те и двамата бяха тук. Само че Франк беше жив и малко променен, а Беатрис — мъртва, и миналото нахлу в съзнанието ми като река, която залива голата, суха земя на настоящето.

Когато погребението свърши и ние стояхме на пътеката извън гробището, официално и сдържано се ръкувахме с толкова много хора, повечето от които непознати, и когато най-сетне тръгнахме след Джайлс и Роджър към черните коли, които ни чакаха, знаех, че Максим би избягал, ако беше възможно, без да има нужда той да ми го каже. Той просто можеше да се качи в една от колите и да заповяда да ни откарат, без да се сбогуваме дори, щяхме бързо да стигнем до влаковете и кораба и отново до нашето заточение. Бяхме дошли и изпълнили задължението си. Беатрис беше мъртва и прилично погребана. Нямаше нищо, което да ни задържа тук.

Но, разбира се, бяхме длъжни да останем и не се спомена за някакво друго решение.

— Приятно беше, че видяхме Франк — казах.

Погребалната кола излизаше от входа на гробището и зави в една пътека.

— Същият си е, само косата му е побеляла. Но, разбира се, той е остарял.

— Да.

— Всички сме остарели. Сигурно изглеждаме доста променени. Искам да кажа, остарели.

— Да.

— Минали са повече от десет години.

Защо го казах? Защо говорех така, като знаех, че това ще ни върне към миналото? То беше в сянка, непризнато, независимо че лежеше между нас. Защо го измъкнах на силна светлина, нима за да можем да го погледнем?

Максим се обърна към мен, очите му горяха.

— За Бога, какво ти става, мислиш ли, че не знам колко години са минали? Мислиш ли, че има нещо друго в съзнанието ми? Не знаеш ли, че само това мисля тези три дни? Какво искаш?

— Извинявай. Не исках… просто беше така, да кажа нещо…

— Защо трябва изобщо да казваш нещо? Нуждаем ли се от празни приказки?

— Не, не. Извинявай… Максим, не исках…

— Не си помислила.

— Извинявай.

— Или може би си помислила.

— Максим, моля те… направих глупост, беше глупава забележка. Не трябва да се караме. Не сега. Никога не се караме.

Беше вярно. Не бяхме се карали от деня на разследването на смъртта на Ребека и кошмарното пътуване е полковник Джулиън до Лондон, за да се срещнем с нейния лекар, от вечерта на пожара. Много близко се докоснахме до смъртната опасност, имаше твърде много недоразумения, почти бяхме на път да се загубим един за друг като резултат от тях. Знаехме, че сме имали късмет, знаехме цената на това, което имахме, за да поемаме какъвто и да било риск, дори най-дребната гневна дума за нещо тривиално. Когато хората преминават през това, което ние бяхме изпитали, те не предизвикват съдбата.

Държах ръката му.

— Скоро ще се свърши, — казах. — Трябва да бъдем учтиви с хората, да казваме подходящи неща заради Джайлс. Заради Беатрис. И тогава, след това ще си отидат…

— И ние ще можем да си отидем. Утре. Дори тази вечер.

— Но наистина… трябва да останем още малко, за да помогнем на Джайлс. Един или два дни. Той изглежда ужасно, горкият човек, така съкрушен.

— Има си Роджър.

Замлъкнах. Роджър. Нямаше какво да се каже.

— Има много приятели. Винаги са имали. Няма какво ние да му помагаме.

Не отговорих, нищо не казах, не още, не посмях да кажа, че искам да остана не заради Джайлс или Роджър или Беатрис, но защото бяхме тук, у дома, отново вкъщи и сърцето ми беше пълно, почувствах се освободена, новородена, отчаяна като болна при вида на есенните поля, дърветата и живите плетове, небето и слънцето, дори черните ята от летящи гарги. Бях виновна и засрамена, като че ли предавах Максим и моята привързаност към него като негова жена така, че с едно малко движение, което само аз можех да разбера, нарочно отвърнах глава от стъклото и не гледах това, което виждах и обичах, а насочих погледа си към бледото и болнаво лице на Максим и към ръката ми, която държеше неговата, и към черната кожа на седалката на колата и черното рамо на черното палто на шофьора.

Колата забави хода си, къщата беше отпред, видяхме как Роджър помага на баща си да слезе от колата.

Максим каза:

— Не мога. Не ще мога да понеса какво казват и как ще ни гледат. Джулиън беше, видя ли го?

Не бях го видяла.

— На две патерици. И семействата Картрайт и Трединт.

— Няма значение, Максим. Аз ще разговарям с тях, ще се справя с всички, ти само ще трябва да се ръкуваш.

При това, те ще говорят за Беатрис. Никой няма да спомене каквото и да било друго.

— Няма и защо. По лицата им ще бъде изписано и аз ще го видя. И ще знам какво мислят.

Когато вратата на колата се отвори, за един миг преди: да изляза от нея, това, което Максим току-що беше казал започна да се повтаря отново и отново в съзнанието ми така, че тази минута ми се стори цяла вечност. Стоях там като замръзнала, имаше и нямаше време, когато го чух. „Ще бъде изписано по лицата им. И аз ще знам какво мислят.“

А моят тих, таен, отровен глас произнесе отговора.

„Той е убиец. Той застреля Ребека. Максим, де Уинтър уби жена си.“

— Ето и Франк. Ужас.

— Максим, Франк особено ще внимава да не каже нещо. Франк ще ни помогне, знаеш, че е така. Франк ще разбере.

— Точно разбирането ме тормози.

И после слезе от колата, остави ме, видях го как прекосява пътеката, видях как Франк Кроулей се приближи до него, протегна ръка, видях как докосна ръката на Максим за момент, като го привлече в своя спасителен кръг. Със съчувствие, с разбиране.

И златното октомврийско слънце ни огряваше, огряваше всички черни гарги, които се събираха за пиршество.

Хората бяха много внимателни към нас. Усещах вниманието им като покривало, което ни обгръща, топло, задушаващо и бяха също така и тактични, опитваха се да не ни зяпат. Виждах как се стараят. Жените бяха предупредили мъжете си, преди да излязат. Сега помни, ако де Уинтърови са там, случайно — и чух, че може би ще дойдат, не задавай въпроси… не споменавай… не зяпай, и така те не правеха това, избягваха ни, обикаляха откъм далечната страна на стаята или правеха обратното, идваха при нас бързо, за да изпълнят задължението, гледаха ни право в очите и се заемаха с шерито и уискито и сандвичите и студената баница, като тъпчеха устата си, за да бъдат извинени, че не говорят.

Нямаше значение, беше ми все едно, усещах се затворена в защитна броня. Обикалях стаята с поднос, като предлагах хапки и през всичкото време разговарях за Беатрис, съгласявах се, че болестта и смъртта са тежко нещо, несправедливо и че ми липсва също, понеже имах нужда от нейната помощ: Мечтаех да чуя някоя нейна забележка, която ще накара всички да се смеят, не можех да повярвам, че няма да се покаже на вратата.

Всички бяха много любезни. Само като обръщах гръб на този или онзи, усещах лицето си да гори от мисли и неизказани неща, които се въртят из въздуха, срещах погледите им и виждах въпроси, въпроси, въпроси. Когато можех, отивах при Максим и стоях близо до него, докосвах ръката му, за да му вдъхна увереност, а той трябваше да слуша някой да си спомня за сестра му или безкрайно да говори какво е било тук през време на войната. Сам той рядко казваше нещо, само леко се усмихваше и всяка минута се местеше, защото се страхуваше да остане дълго с когото и да било, в случай че… По едно време чух името „Мандърлей“ да звъни като камбана във внезапната тишина в средата на стаята и се обърнах, обзета от паника, почти изпуснах подноса, защото знаех, че той ще я чуе, исках да го предпазя и не бива да се изрече пак. Но след това гласовете се усилиха и думата потъна, а когато отново го зърнах, той пак беше се преместил, видях правия му гръб в дъното на стаята.

Не много след това застанах при френския прозорец и гледах градината и полето, и можех да се изключа от хората, като си представях, че ги няма и можех да гледам, да гледам светлината и дърветата, кафявите и зелени цветове и блясъка на зрънцата, с които бяха обсипани храстите.

— Мисля, че няма да се случи нищо, ако излезеш малко навън. Полага ти се малка почивка, нали?

Франк Кроулей, милият, на когото човек може да разчита, внимателният Франк, същият Франк, пълен със загриженост, съпричастен както винаги към това, което чувствах. Бързо погледнах през рамото си в стаята. Той каза:

— Максим е отлично. Току-що говорих с него. Лейди Трединт му досажда с приказки за евакуираните. Вече четири години откак завърши войната, но все още тя е главната тема за разговори тук. Няма по-широки хоризонти, но разбира се, неща като кой е скрил броя на яйцата, снесени от кокошките му, за да задържи повече за себе си, е въпрос, който лесно не се прощава, нито се забравя.

Разговаряхме бавно, като се разхождахме из градината далеч от къщата и усетих как напрежението и грижата паднаха от гърба ми, можех да обърна лицето си към слънцето. Казах:

— Съжалявам, но знаехме толкова малко какво става тук. Почти не получавахме писма. Само чувахме най-лошите новини, за бомбардировките и какво става в други страни. — Тук спрях. — Мисля, че избягвахме тези неща. Това ли казват хората?

— Мисля, — отговори той внимателно, — че хората са много заети със себе си и със собствените си проблеми.

— О, Франк, благодаря ти. Колко си добър. Дори ме постави на мястото ми по най-хубав начин. Искаш да кажеш — далеч от лице, далеч от сърце. Наистина не бяхме толкова важни, за да мислят за нас или да клюкарстват изобщо. Хората просто ни забравиха.

Франк сви рамене много учтиво.

— Виждаш ли, Максим и аз сме загубили усещането си за перспектива. В… онези дни ние бяхме, или по-скоро, Мандърлей беше в центъра тук, знаеш това, всеки се интересуваше, всички говореха… но светът се е променил. Нали? Има много по-важни грижи. Сега не сме важни.

— Разбира се, че ви помнят, разбира се… само че…

— Франк, не се тревожи, не съжалявай… Бог знае, че това съм искала за двама ни, да сме дребни, незначителни, част от миналото и забравени. Трябва да знаеш това.

— Да.

Бяхме стигнали овощната градина, откъдето се виждаха старата солидна бяла къща и конете в полето.

— Горките, — казах като видях, че ни гледат и се раздвижиха. — Да им занесем малко ябълки.

Започнахме да събираме падналите по тревата ябълки и бавно се придвижихме към оградата. Конете ни видяха и в тръс се понесоха към нас, стройни и красиви, кафявият и сивият.

— Кой ще ги язди сега? Джайлс все още ли язди? Или Роджър? Не знам какво е станало, нито какво ще стане.

— Нито пък аз знам. Поддържал съм връзка съвсем нередовно през последните няколко години.

Знаех, че Франк е отишъл да живее в Шотландия, където ръководи огромно имение, знаех също, че веднага след войната той се беше оженил и имаше двама сина, също така знаех, като го огледах сега, че е много щастлив, улегнал и почти напълно откъснат от миналото и усетих странна болка, не разбирах точно поради какво — мъка? Загуба? Той беше единственият човек, който обичаше Мандърлей почти толкова, колкото Максим, той беше нашата последна връзка с Мандърлей. Сега, като Беатрис, но по друг начин, усетих, че Франк си беше отишъл.

Стояхме до оградата, конете хрупаха ябълките, като нежно ги поемаха от дланите ни с леко извити назад бърни. Погалих топлата муцуна на сивия. След това казах:

— Франк, толкова ми се иска да остана в Англия, не мога да ти опиша как съм мечтала да се върна у дома. Как съм сънувала, но никога не говоря за това на Максим, не бих могла. Не знаех как ще стане. Но хората нямат значение, няма значение какво мислят или изобщо дали ги интересува. Не хората са важни.

— Разбирам.

— Местата, това място тук, полята… небето… всичко наоколо. Зная, че и Максим го усеща, напълно съм сигурна в това, само че той не смее да си признае. Изпитвал е голяма носталгия, както и аз, само че при него…

Гласът ми секна. Чуваше се само как конете тихо преживят и песента на някаква чучулига, стрелкаща се високо в чистото небе. Думата Мандърлей стоеше между нас, без да я произнесем, но я усещахме, цялото минало и значението му наелектризираше въздуха около нас.

Най-после казах:

— Чувствам се като предател. Не е редно да казвам такива неща.

— Не виждам защо, — каза Франк внимателно.

Беше извадил лулата си от джоба и тъпчеше тютюн в нея от една стара кожена торбичка, която си спомних, че винаги е употребявал, и при вида й ми дойде наум друга подобна сцена, когато бях изплакала тревогите си на Франк Кроулей и бях получила силна подкрепа и насърчение.

— Това е напълно естествено, разбира се. Ти си англичанка. Типична англичанка. Тук е домът ти, независимо от дългите години, прекарани в чужбина. Както казваш, същото важи и за Максим и съм сигурен, че той го знае.

— Можем ли да се върнем? Дали… — Колебаех се като подбирах думите. — Франк, ще има ли… нещо, което да ни попречи?

Той пуфкаше лулата си няколко минути и наблюдавах първия тънък син пушек как се извива във въздуха.

Непрекъснато галех коня, като търках муцуната му с разтуптяно сърце, а конят, очарован от този изблик на внимание и обич, след като дълго време вероятно е бил пренебрегнат, риеше земята с копита и притискаше муцуната си в дланта ми.

— Искаш да кажеш… поради това, което се случи?

— Да.

И тогава разследването и присъдата отново оживяха, като заеха мястото си до привидението на Мандърлей, а ние отново не ги споменахме.

— Не виждам какво може да попречи на вашето завръщане тук, ако и двамата го искате, — каза Франк.

Сърцето ми подскочи. Спря. Отново заби.

А сетне аз казах:

— Франк, отивали ли сте там?

Той ме погледна, очите му изпълнени с тревога.

— Да, разбира се. Трябваше.

За миг сдържах дъха си. След това той ме хвана под ръка и внимателно ме отведе от заграденото място на конете, от овощната градина към къщата.

— Приключено е — каза той.

Не отговорих. Но призракът ни следваше, отново събуден. Хората си бяха отишли, но не за тях си мислех.

Ребека беше мъртва и нейният дух не ме преследваше, съвсем не мислех за нея през тази слънчева октомврийска утрин. Само за мястото, за къщата, за градината, за Щастливата Долина, като се плъзгах към скътания пристан, плажа. Морето. И тайничко го прегръщах тихо, поздравявах го.

Странно, че не присъствието на Франк Кроулей тежеше на Максим. Това се четеше по лицето му, по начина, по който очите му като че ли бяха хлътнали навътре така, че очните кухини изглеждаха празни. Франк беше просто утеха, и двамата се чувствахме леко с него, стояхме до късно, като слушахме разказите му за Инвърнесшайр, за планините, за езерата, за елените, за красотата на дивата природа там, която така силно е заобичал, за жена си Джанет и двете момчета. Той имаше снимки и ние им се радвахме и сега само настоящето изпълваше стаята, нямаше никакви сенки помежду ни, освен някаква съвсем различна сянка, която едва можех да забележа. Но при вида и разказите за двете момчета, Хамиш и Фъргъс, усетих празнотата, на която бях свикнала, последвана от проблясък на дива надежда. Сега никога не говорехме за наши деца. Тогава беше различно, със светлото бъдеще пред нас и перспективата да наследят Мандърлей. Не бях дори сигурна, че Максим би искал каквито и да било деца сега, нямаше място за тях в нашия живот на заточеници. Но ако се върнем у дома…

Погледнах в очите стария полковник Джулиън и усетих да се образува лед около надеждите ми и малките, тайни, приятни планове. Бяхме останали малцина, Джайлс и Роджър, Максим и аз, един възрастен братовчед и Джулиън и неговата дъщеря. Жена му беше умряла и тя, пълна, некрасива, весела млада жена, сега живееше при него и се беше отдала, очевидно доволна, на грижи за баща си. Разговаряхме преди това за Европа, за страните, където бяхме живели, за мястото, където живеехме сега. Тогава Джулиън каза:

— Спомням си, че ви съветвах да отидете в Швейцария. Вечерта след цялата тази работа в Лондон.

В стаята настъпи гробна тишина. Франк бързо погледна към Максим, чух как си прочисти гърлото. Но Джулиън продължаваше, изглежда нямаше никакво усещане за атмосферата, никаква представа за това, което казваше.

— Разбира се, мислех си за почивка, точно докато всичко премине и клюката утихне. Но после стана това ужасно нещо в Мандърлей, а по-късно разбира се, войната. Човек забравя. Никога не бях очаквал вие да напуснете… и да не се връщате, колко време, десет години и повече, нали? Сигурно десет години.

Ние всички бяхме замръзнали на местата си от ужас и неудобство, съвсем загубили способност да говорим.

Той се накани да стане като търсеше бастуните си, бутна единия на пода и чакаше Франк да му го подаде, защото никой не знаеше точно какви му са намеренията, никой не направи нищо да го спре. Само дъщеря му го хвана за ръка, когато той взе чашата си, вдигна я и отново заговори.

— Татко, не смяташ ли…

Но той я отблъсна и тя се отдръпна изнервена, като ми хвърли отчаян поглед.

Джулиън прочисти гърлото си.

— Мисля, че случаят изисква няколко думи. Въпреки скръбните обстоятелства… поради които сме всички тук. — Той погледна Максим и след това мен. — Липсвахте ни, и това е чистата истина. Често съм идвал тук — Джайлс ще потвърди това, и сме седели в тази стая и сме разговаряли за вас. — Той спря. Погледна Джайлс, който седеше леко наведен напред и загледан в масата, бузите му бяха станали лилави. Погледна към Роджър и бързо отмести погледа си. — На мен се пада да го кажа. Миналото е мъртво и погребано…

Свих се, не смеех да срещна очите на Максим.

Старецът изглежда нямаше представа какво беше казал.

— Свършено е. И нека да остане така.

Той премести тежестта си на бастуна, като трудно пазеше равновесие. Часовникът в салона удари три.

— Исках да кажа колко е хубаво, че ви виждаме и двамата тук отново и… добре дошли у дома. — И той вдигна чашата си към нас и после, сам, бавно и тържествено изпи своя тост.

За момент си помислих, че ще умра, или ще изкрещя, ще извикам или ще припадна, или просто ще стана и ще избягам. Беше ми лошо от неудобство и не вярвах на ушите си, изпълнена бях от отчаяна тревога за Максим и за това, което чувства и какво може да направи. Дори Франк изглеждаше като парализиран с вързан език, дори той не намери начин да ни дойде на помощ.

Но за мое учудване, Максим седеше много тихо, много спокойно и след един момент сръбна от своята чаша, с очи отправени към Джулиън.

— Благодаря, — каза тихо той. Това беше всичко, но означаваше, че аз отново мога да дишам, въпреки че усещах тъпа болка в гърдите и лицето ми пламтеше. Но всичко беше наред, нищо ужасно не се беше случило, все още бяхме тук на масата за обед, всички до един и беше днес, октомври, денят на погребението на Беатрис и миналото беше минало и нямаше никаква сила над нас.

На края те си отидоха, като на дъщерята на Джулиън й трябваше доста време да го заведе до вратата, тъй като той настояваше да върви без ничия помощ и това беше мъчителна гледка. После трябваше да бъде настанен в колата, която трябваше да се загрее на място по нареждане на стареца.

Но най-после си отидоха и след един час и Франк също трябваше да си отиде. Една кола щеше да дойде да го закара до гарата, откъдето щеше да отиде в Лондон и след това с нощния влак — у дома си в Шотландия.

Следобедната светлина меко обгръщаше полето в лимонен цвят, листата се въртяха и промъкваха през нея, последните ябълки падаха на земята. Беше доста топло. Искаше ми се да бъда навън, защото беше толкова красиво, не можех да изпусна нито миг от това, след като толкова дълго ме е нямало. Не можех да понеса да съм затворена вкъщи, да чувам часовника и скърцането на стълбите и трополенето на кучетата като влизаха и излизаха по всички стаи и търсеха Беатрис, а също така тежките въздишки на Джайлс. Но Максим не искаше да излезе, внезапно кожата му доби пепеляв цвят от умора и напрежение.

— Ще си полегна, — каза той, — може да поспя малко. А после ще трябва да прекараме останалата част от деня.

Не отговорих нищо. Стояхме в хола, вратите бяха отворени към градината. Носеше се лек аромат на ябълки. Някъде в сенките, Франк Кроулей тактично се беше измъкнал като чакаше да помогне по обичайния си начин, което винаги ядосваше Беатрис.

— Колко неинтересно същество е той, — беше ми казала първия ден, — няма да каже нищо интересно.

Тогава знаех, че греши, като пренебрегва скучността и солидността на Франк, липсата на нещо интересно у него, грешеше, че не можеше да го търпи и се чудех сега на края дали е могла да оцени истинската му стойност.

— Излез — каза Максим. — Това искаш, нали? — Излез докато можеш.

Като го гледах в лицето видях, че знае, знае какво усещах и мечтаех и се бях опитвала да скрия. Той ми хвърли една бледа, уморена усмивка и се наведе да ме целуне по челото.

— Излез.

След това се обърна и се отдалечи от мен по стълбите нагоре.

И аз излязох.

Глава четвърта

Предишната нощ се бях събудила поради липсата на ориентация след дългия път и шока от пристигането тук.

Сега някакъв шум ме събуди от най-дълбок сън без сънища и за няколко секунди като седнах в леглото, отново бях объркана, като си мислех, че сме отново в хотелската стая и се чудех защо прозорците не са си на мястото.

Максим лежеше напълно неподвижен и двамата бяхме изтощени емоционално поради голямото напрежение, усещах се оглупяла от умора. Какво ми се чу? Нищо. Наоколо цареше пълна тишина и в стаята беше тъмно, тази нощ нямаше луна.

След това чух отново звука, който ме беше събудил, странен, приглушен шум, който не можех да разбера — може би беше от животно или човек.

Отново си легнах, но щом главата ми докосна възглавницата, чу се по-ясно и по-близо, като че ли идваше от дъските на пода или от стените на къщата, така че на края станах, облякох си пеньоара, нахлузих чехлите и тръгнах тихо към вратата.

Като стоях в тъмния коридор, първо си помислих, че е някое от кучетата, все още разтревожено от отсъствието на Беатрис и объркано от промените в реда вкъщи, като скимтеше и кръжеше наоколо. Но кучетата бяха затворени в кухнята. Този звук идваше от една спалня.

И изведнъж разбрах, че чувах плач, мъжки плач, смесен с мърморене и внезапни кратки викове.

Не исках да отида при него, изпитвах ужас и срам, исках бързо да се върна в леглото и да си запуша ушите, да си покрия главата с възглавницата, за да не чувам.

Твърде дълго потискани емоции можеха да изплуват на повърхността поради това, че чувах този плач.

Но после поради вината ми се появи съчувствието и естественото желание да успокоявам, да утешавам и тъй, препъвах се в коридора и излязох в предната част на къщата, като се подпирах на стената. Краката ми стъпваха по студената изтъркана пътека, която покриваше лакираните дъски на пода — Джайлс и Беатрис не държаха твърде много на лукс, живееха в тази къща както я бяха намерили преди тридесет и няколко години, като не си бяха дали труда да заменят или да поправят много нещо. Вероятно дори не бяха забелязали какво ставаше с вещите и дали бяха износени вече, винаги предпочитаха да живеят навън и да се занимават с конете, кучетата, градината, както и със своите приятели.

Това беше ги направило мили на сърцето ми. Така удобно се бях чувствала в тази къща малкото пъти, когато я бях посещавала, след великолепието и формалностите на Мандърлей, които ме ужасяваха много повече, отколкото можех да понеса.

На края на коридора спрях пред спалнята на Беатрис и плачът сега беше ясен, само малко по-глух поради затворената врата.

Поколебах се, като се стараех да бъда спокойна, да се съвзема.

След това влязох.

— Джайлс.

Доста дълго той не ме виждаше, нито чуваше, дори не погледна към мене, така че се изкашлях и натиснах няколко пъти дръжката на вратата и след това го повиках по име.

— Джайлс, чух те, не можах повече да понеса това. Мога ли нещо да ти донеса, нещо да направя?

Лампите до леглото светеха и той седеше пред смешната старомодна тоалетка на Беатрис. Виждах отражението на дебелия му врат да се подава от морскосиния му халат в тройното огледало. Вратите на гардероба бяха отворени, а също едно или две чекмеджета на скрина. Нейни дрехи бяха издърпани от там и разпръснати по пода, по леглото. На облегалката на стола, вълнените й поли и практичните вълнени пуловери, една лилава рокля, виолетова жилетка, шалове, бельо, палто от камилска вълна, боата й с главата на лисицата провисната надолу, малките й очички — мъниста святкаха ужасно.

Джайлс притискаше един сатенен пеньоар с прасковен цвят към лицето си — спомних си, че бях видяла Беатрис облечена в него преди една година. Стоях и гледах глупаво от вратата, като не знаех какво да правя нито какво да кажа.

След известно време без никакво учудване, той вдигна поглед нагоре. Очите му бяха подпухнали и зачервени, пълни със сълзи. Сълзи обливаха лицето му и течаха по синкавите оттенъци на брадата му. Не само че виждах и чувах, но почти подушвах и усещах нещастието му, дълбочината на безпомощната му мъка.

Той нищо не каза, само ме гледаше като дете и след това отново захлипа, раменете му се тресяха и не правеше никакво усилие да спре, само притискаше прасковения пеньоар към лицето си и плачеше в него и бършеше очите си с него, и от време на време дълбоко вдишваше въздух като удавник. Беше ужасно, възмутена бях от него, възмутена бях от себе си поради това, че безкрайната му мъка ме отвращава. Така бях свикнала с Максим, той беше единственият мъж, когото познавах, а Максим никога не беше плакал, нито веднъж, това не можех да си представя. Мислех си, че не е плакал от третата или четвъртата си година. Когато биваше дълбоко развълнуван, личеше по лицето му, ставаше много блед и кожата му се опъваше, очите му придобиваха твърдост или някаква сянка ще премине, но самоконтролът му беше абсолютен. Не смеех да си помисля как би реагирал на поведението на Джайлс сега.

Най-после затворих вратата и седнах на края на леглото, по-близо до него и дълго време седях така, мълчалива, нещастна, увита в халата си, а Джайлс плачеше. След известно време нещо вътре в мен, някаква гордост или резервираност просто изчезнаха и повече не ме интересуваше, струваше ми се, че е редно той да даде воля на чувствата си по този начин и че аз трябва да стоя тук, да го оставя да плаче, да му правя компания.

— Какво ще правя? — изведнъж каза той и отново ме погледна и фактически не говореше на мен и не очакваше отговор: — Какво ще правя без нея? Тя беше моя живот цели 37 години. Знаеш ли къде се срещнахме? Казвала ли ти е някога? Паднах от коня и тя ме вдигна, качи ме на коня и ме заведе у дома — бях си счупил китката. Тя просто взе един колан или шал или нещо такова и подкара моя кон заедно със своя, а той беше труден кон, но послушно тръгна като детско пони, хранеше се от ръката й. Трябвало е да се чувствам кръгъл глупак, сигурен съм, че изглеждах такъв, но не се чувствах така. Не ме интересуваше как изглеждам, така ми подейства тя веднага, нищо не ме интересуваше, когато бях с Беа, разчитах на нея, изцяло, за всичко. Искам да кажа, тя беше босът, тя се грижеше за всичко, разбира се, ти знаеш това. Никога не съм бил нещо особено, никога нямаше да бъда, въпреки че бях съвсем добре, само че Беа правеше така, че ме поставяше на крака и след това всичко беше наред, без капка грижа за света, щастлив като птичка — много е трудно да се обясни.

Сега ме гледаше, очите му търсеха лицето ми. За какво? За потвърждение? За одобрение? Не знаех. Той беше като малко кученце с хремави очи.

— Знам, — казах. — Виждах колко сте щастливи, колко си допадахте. Беше нещо, е, всички го виждаха.

— Наистина ли? — Лицето му внезапно светна с жалък израз на радост.

— Разбира се, отвърнах. — Разбира се, че го виждаха.

— Всички я обичаха, всички се възхищаваха от нея, тя нямаше никакъв враг, въпреки острия й език. Но тя можеше да казва каквото мисли, да скастри някого, а после всичко се прощаваше и забравяше, тя имаше толкова много приятели, знаеш, всички тези хора днес, всички хора на погребението, видя ли ги всичките?

— Да, да, Джайлс, видях ги. Много бях трогната. Сигурно това е такава утеха за теб.

— Утеха? — Той се огледа наоколо внезапно, в отчаянието като че ли за момент беше забравил къде се намира и след това към мен, а очите му не ме виждаха.

— Утеха — каза той.

— Да, че толкова много хора, които са обичали Беатрис, бяха там.

— Да, но няма утеха, — каза той съвсем просто като че ли обяснява нещо на някое глупаво дете. — Виждаш ли, тя е мъртва и умря, когато не бях там. Умря в болницата, не вкъщи, не бях при нея, изоставих я. Тя никога не ме е изоставяла, нито за миг.

— Не, Джайлс, не, не бива да са самообвиняваш. — Безполезни думи.

— Но аз съм виновен.

Не казах отново „не“, нищо не казах. Нямаше смисъл да се казва каквото и да е.

— Тя е мъртва и не знам как ще живея от сега нататък, виждаш ли. Сега съм нищо, нищо без нея. Никога не съм бил нещо без нея, не зная какво да правя. Какво ще правя? Не мога без нея, виждаш ли, не мога без Беатрис…

И сълзите бликнаха от очите му и потекоха по лицето му и той хлипаше, като издаваше пресипнали грозни звуци, без да се въздържа, като бебе. Приближих се и седнах до него и го прегърнах, разплакан, безпомощен, самотен, изпълнен с мъка дебел стар човек. Най-сетне и аз заплаках с него и плаках за него и за Беатрис също, защото я обичах… Но не бяха сълзите ми само за Беатрис, по някакъв странен начин бяха за толкова много други неща, други загуби, други тъжни неща и когато сълзите ни пресъхнаха, седяхме тихо, прегърнала горкия Джайлс, без да му обръщам никакво внимание — само бях доволна, че съм там, малка утеха за него в тази тъжна къща, изпълнена с мъка.

Той отново заговори и веднъж започнал, не можеше да спре. Разказа ми за Беатрис, за годините, прекарани заедно, малки весели историйки, спомени, семейни смешки, разкри ми цял невинен човешки живот, чух за сватбата им, как са купили тази къща, раждането на Роджър и неговото израстване, за техните приятели и за толкова много коне, кучета, игри на бридж, вечери, пикници, разходки до Лондон, за коледи, за рождени дни и както говореше и аз слушах, внезапно ми мина през ума, че почти не беше споменал Максим или Мандърлей или каквото и да е свързано с тази част от живота. Не поради такт, той беше твърде разстроен за това, твърде потънал в себе си и миналото, за да мисли за такова нещо, едва ли осъзнаваше добре моето присъствие, да не говорим за това, какво бях аз, но Мандърлей и животът на Беатрис там, нейното семейство, сякаш едва бяха докоснали живота и съзнанието му.

Спомних си първия път, когато срещнах Беатрис и Джайлс, онзи топъл ден в Мандърлей, преди хиляди години и в един друг живот. И аз бях друг човек, дете, и го наблюдавах като лежеше по гръб на слънце след обеда, как хъркаше и се чудех защо Беатрис се е омъжила за него и си мислех, че поради това, че Джайлс е дебел и непривлекателен и очевидно на средна възраст, не са били влюбени един в друг. Каква детинщина, колко наивно и глупаво и каква липса на познание от моя страна да мисля, че човек трябва да е красив и умен и с весели и изискани маниери, привлекателен като Максим, за да се влюбят в него и да го обичат и да е щастливо оженен. Нищо не знаех тогава, нищичко и сега се изчервих от срам при тази мисъл. Знаех само мъничко, когато бях обзета от първата страстна, сляпа любов, любов, която сега разбирам, беше като увлечение на ученичка. Не знаех нищо за любовта, която идва само с времето и възрастта и ежедневието, или за любов, която преживява нещастие и мъка и страдание и неща, които лесно съсипват, вгорчават и унищожават любовта или я подхранват…

Тази вечер се почувствах странно възрастна, много по-стара от безпомощния Джайлс, по-силна, по-способна и по-мъдра. Мъчно ми беше за него; знаех, че ще се оправи някак си, ще се справи с нещата, но нищо няма да бъде както преди за него и най-хубавата част от живота му си беше отишла. Беатрис е мъртва, а Роджър, така обезобразен от самолетната катастрофа. Фактът, че този син вероятно ще остане при него у дома винаги поради инвалидността си, може да му даде повод да живее и да се оправи и да се радва на живота понякога. Не знаех. Той не спомена Роджър изобщо, мислеше и искаше само Беатрис тази вечер.

Нямам представа колко дълго сме седели заедно, аз си поплаках малко, но Джайлс не спря, дори когато говореше, плачеше и не се опита да спре. Въпреки че от начало това ме дразнеше, след известно време започнах да го уважавам за това и бях трогната от дълбочината на предаността му към Беатрис и от мъката му, а също така и от това, че той ме смяташе толкова близка, че може да плаче пред мен.

Поне два пъти го попитах дали иска да му направя чай или да му донеса бренди, но той отказа и ние просто седяхме сред разпръснатите дрехи в спалнята, която застудя през нощта.

А след това, като че ли се събуждаше от някакъв транс или припадък, който не е могъл да контролира, той се огледа наоколо в стаята, почти учуден сякаш не беше на ясно как така сме и двамата там, намери някаква носна кърпа и няколко пъти шумно се изсекна.

— Извинявай — каза той. — Извинявай, само че ми беше нужно да съм тук. Не бих могъл без това.

— Знам, Джайлс. Всичко е наред. Разбирам. — Станах и вяло казах: — Много обичах Беатрис, знаеш това. Всички я обичаха. Всички. Всички тези хора, тези приятели. Той избърса очите си и като погледна към мен, каза: „Знаеш, тя нямаше нито един враг на този свят, освен Ребека“…

Гледах го глупаво, тъй като никога не бях очаквала, да чуя това име отново, звучеше така странно като дума от чужд език. Ребека. Дума от друг живот. Никога не го произнасяхме. Мисля, че не сме го произнесли от онази ужасна НОЩ.

За няколко минути в стаята настъпи тишина като че ли някакъв звяр, който отдавна съм смятала за мъртъв, отново се беше надигнал като предупреждение и изрева, а този звук събуди страх в мен, но бързо млъкна и страхът ми беше само слабо ехо на отдавнашен страх, като спомен от отдавна преминала болка. Не почувствах толкова, а по-скоро си спомних, че някога съм я имала.

— Извинявай, — каза отново Джайлс, — извинявай.

Но дал беше поради това, че спомена името на Ребека, или че ме държа будна в своето отчаяние, не можех да кажа…

— Джайлс, мисля, че трябва да се върна в леглото си, ужасно съм уморена и Максим може да се е събудил и да се чуди къде съм.

— Да, разбира се, отивай. Господи, Боже мой, вече е четири и половина… Извинявай… много съжалявам…

— Не, недей, недей да съжаляваш. Наистина.

Като стигнах до вратата, той каза:

— Иска ми се да останеш.

Аз се поколебах.

— Старият Джулиън е прав и Беатрис винаги казваше. Много е глупаво, казваше тя, че толкова дълго време живеете далеч без причина.

— Но трябваше, трябва Джайлс, мисля, че Максим не би могъл да издържи да се върне у дома, когато… когато Мандърлей не съществува вече, ох, всичко…

— Може да купите друга къща, елате тук, има достатъчно място тук, не, не, вие не бихте искали такова нещо. Жалко, че не можа да види Максим преди това, тя не говореше за чувства, но той много й липсваше, през цялата война. Не го казваше често, но аз знаех. Жалко, че не можа да го види пак.

— Да, — казах. — Да. Много съжалявам.

Той гледаше прасковената сатенена роба, която все стискаше в ръце. Казах:

— Джайлс, ще дойда и ще ти помогна да приберем всичко това утре сутринта, сега го остави така. Мисля, че ще е добре да се опиташ малко да поспиш.

Той разсеяно ме погледна, след това отново впери очи в робата.

— Това не беше нещо обичайно за нея. Тя не си падаше по коприните и сатените и такива работи, повече й харесваха практичните неща. — Той продължаваше да се взира в лъскавата, плъзгава материя. — Мисля, че сигурно Ребека й я е подарила.

Както говореше, една ужасно жива картина се появи в съзнанието ми така ясна, като че ли съм била там, — Ребека, която не бях виждала през живота си, високата, стройна, чернокоса Ребека, изключително красива, да стои горе на големите стълби в Мандърлей с ръце на перилото, устните й свити в слаба, сардонична усмивка и да ме гледа, като ме преценява подигравателно, като се забавлява, облечена в прасковената сатенена проба, която сега беше смачкана в дебелите ръце на Джайлс.

Изтичах навън, надолу по коридора, като почти се спънах и ударих рамото си в ръба на стената, намерих нашата стая, връхлетях вътре цяла разтреперана, ужасена, защото се беше върнала при мен. Тя отново ме преследваше, а аз бях повярвала, че е напълно забравена. Но вече в стаята ни, в първата слаба светлина на деня, която се процеждаше през износените стари памучни пердета, видях, че Максим дълбоко спи, в същата поза, в която го бях оставила. Не беше се помръднал и се спрях закована на място, а след това затворих много внимателно вратата, за да не го събудя и не можех да говоря, нито да му разкажа за това. Сама трябва да се справя, да победя привидението, да запратя звяра отново в бърлогата му без ничия помощ. Максим не бива да бъде разстройван или обезпокояван за това, Максим не трябва никога да знае.

Не си легнах, а седнах на табуретката до прозореца, като гледах навън през една пролука в пердето, в градината, овощната градина и мястото за конете по-нататък. Всичко сега се превръщаше от нощ в полумрак призори, безцветен, безплътен и беше така красиво, че ме изпълваше отново с носталгия и вече не бях изплашена, бях ядосана, ядосана на спомена, ядосана на себе си, ядосана на миналото заради силата му да разстройва и вгорчава тази красота. Но преди всичко, ядосана по един студен и горчив начин от нея заради това, което е била и ни е причинила, нещо, което никога не може да се развали заради начина, по който можеше да ни достигне през толкова много години, така мощно в смъртта, както в живота. Ребека.

Но с настъпващата светлина виждах дърветата и храстите, а после и конете в далечината възприемаха нормалната си форма и след това бледата перлена мъглица на зората започна да се изпарява и да се вие около тях като коприна, предена от някаква невидима ръка, която ги украсява и втъкава неуморно, тихо и една странна екзалтация се породи в мен, радост и прослава на утринта, на новия ден в това място, у дома, в Англия, в живота, който ни предстои. Прииска ми се да отворя прозореца и да викам през полето, през всичките тези мили, за да стигне до мястото, където беше погребана в тъмната, тиха крипта.

— Жива съм, — исках да викам, — чуваш ли? Жива съм и той е жив, и ние сме заедно. А ти си мъртва и никога повече няма да ни навредиш. Ти си мъртва, Ребека.

Глава пета

Закусихме сами в столовата. Джайлс спеше и когато се обличах, видях Роджър да отива при конете, да върви бавно и тежко. Откъм гърба беше също като баща си, същия дебел врат върху широки рамене, обикновен мъж към тридесетте, обикновен, приятен, главата му пълна само с коне и кучета. Едва го познавах, никога не беше имал някакво отношение към живота ми.

Но е бил летец и се е сражавал във войната храбро, получил орден за храброст, а после бил свален от вражески самолет и изгорял до неузнаваемост. Така че ако сега се беше обърнал, нямаше да видя стария, закръглен, свеж Роджър с открито лице, с доста прилична външност, но не особен, а ужасната маска с опъната, лъскава кожа, която се бели, бяла и на петна, с полузатворени очи, изпод наранени клепачи без клепки. Така че трябваше да се контролирам всеки път, когато го видя да не трепна, да не се отвърна отвратена от него. Останалата част на тялото му беше невероятно осакатена.

Роджър подвикваше тихо и чакаше сивият, а след това и тъмнокафявият кон да дойдат при него в галоп, бъдещето му беше съсипано. Представях си го отново както си седях и пиех кафето и гледах как Максим бели една ябълка, а видът на ръцете му върху плода извикаха у мен, както всеки ден, спомена за онази първа закуска, когато го видях да се храни, сутринта в Монте Карло, когато отидох, обхваната от любов, от мъка, да му съобщя, че трябва да замина за Ню Йорк същия ден с госпожа ван Хопър. Всяка подробност на дрехата му, начина на хранене, на пиене, всяка негова дума бяха безсмъртни за мен, нито една малка подробност не можеше да избледнее, да бъде сбъркана или забравена.

Погледна ме и какъвто и израз да имаше лицето ми, той го дешифрира и чрез него стигна безпогрешно до това, което чувствах и мислех. Все още не съм се научила да скривам нещо, своите надежди и страхове, всякакъв нюанс на емоции все още ясно се изразява на лицето ми като на дете, знам това. Все още не съм зряла жена в това отношение. Мисля, че той не би го искал. Сега, в тази столова, пълна със старомодна дъбова мебел, с нощния хлад все още вътре, понеже отоплението не работеше добре и ужасния спомен от вчерашния обед, когато старият полковник Джулиън беше се изправил, за да вдигне тост по случай завръщането ни. Максим остави ябълката и ножа до чинията, посегна през масата и хвана ръката ми.

— О, милото ми момиче, колко много искаш да останеш тук по-дълго, нали? Колко се страхуваш, че ще стана и ще ти кажа, че трябва да си съберем багажа сега, веднага и да извикаме кола колкото се може по-бързо. Ти си се променила откакто се върнахме, знаеш ли? Изглеждаш друга, нещо е станало с очите ти, с лицето ти…

Засрамих се, дълбоко се засрамих. Чувствах се виновна, че не успях да скрия каквото и да е от него, да имам свои тайни. Като се държах здраво за радостта, че съм отново у дома, страхувах се, че той не я споделя, бях ужасена, както той каза, от мисълта скоро да си отидем.

— Чуй. — Той стана и отиде при прозореца и сега ме повика с пръст и аз веднага отидох и застанах до него. Горната порта беше отворена, Роджър беше извел конете.

— Аз не мога да отида там, знаеш това.

— Разбира се, ох, Максим, не ми минава и през ума да искам такова нещо, по това няма две мнения. И аз не бих могла да понеса да се върна в Мандърлей.

Когато казах това леко и убедително, знаех, че е лъжа и малкото змийче на вината се раздвижи и започна бавно да се отвива, вината и постоянният й спътник — измамата. Мислех за това ден и нощ, тази мисъл беше винаги в съзнанието ми, просто далеч от погледа ми, чакаше ме, мечтаех за него, Мандърлей. Не беше далеч. Оттатък нивите, далеч от това ниско, красиво, спокойно село навътре в сушата, от другата страна на високите голи гърбове на хълмовете и пак надолу, между тях, покрай тясната ивица земя край реката, към морето и то принадлежеше на друг живот, преди много години, към миналото и все пак толкова близко, както следващото ми вдишване. Празно? Съсипано? Напълно унищожено? Застроено? Пустош? Или възстановено, отново пълно с живот? Кой знаеше? Исках да разбера какво е. Не смеех.

Мандърлей.

Рядко се бавех, всичко изникваше в съзнанието ми, изправяше се пред очите ми в една секунда.

Казах:

— Не мислех за Мандърлей. Все още ми беше трудно да произнасям това име, усетих как Максим замръзна веднага.

— Но Максим, хубаво е да сме в Англия. И ти така мислиш, нали? Как изглежда светлината, дърветата, всичко. Не можем ли да останем малко повече? Може би да отидем някъде, в някои непознати места, искам да кажа, не в някое от предишните. Нови места. Никой няма да ни познава, да ни види и после можем да се върнем и да си отнесем спомените, ще ни стигнат за цял живот. При това, не смятам, че трябва да оставим Джайлс, ще изглежда толкова жестоко. — Бях му разказала съвсем накратко за предишната нощ. — Още няколко дни тук, за да му помогнем да се поуспокои и след това, е, Франк ни покани в Шотландия. Не можем ли да отидем там? Иска ми се да я видя, никога не съм била, и да се срещна със семейството му. Приятно беше да го видим толкова щастлив, нали?

Така бърборех и той ме насърчаваше по своя стар обичай и всичко беше леко и лесно помежду ни, тайните, които си пазех, останаха скрити, и колкото и дребни да бяха, внезапно си помислих като отивах в стаята, — Господ знае, че бяха дребни, за да не страдам от чувство за вина.

Много лесно се съгласихме да останем тук с Джайлс и Роджър до края на седмицата, а след това да отидем веднага в Шотландия и да гостуваме на Франк.

Максим изглеждаше доста весел и знаех, че моите уверения да не отиваме в старите познати места или където и да било свързано със семейството, но най-вече места, където ще ни познаят или ще си спомнят за нас, имаха голямо значение за него и си мислех, че успокоих най-сериозните му опасения. Той не искаше нищо да вижда, никъде да отива, да не среща никого, който има и най-слаба връзка с миналото му и с предишния му живот, с Мандърлей и преди всичко с Ребека и смъртта на Ребека.

В тази къща, къщата на Беатрис, той можеше да се чувства спокоен и може дори да му е приятно да се разхожда из пътеките и полята наоколо. А аз, аз бях чудесно, необикновено радостна, че можем да останем тук още, а след това да отидем в Шотландия, а след това, може би, въпреки че не смеех да изразя мислите си, нито да го кажа на себе си, след това, когато Максим се отпусне малко и не се страхува, когато открие колко е лесно да сме тук и че няма никаква опасност, след това не бихме ли могли да останем още, да отидем някъде, да прекараме последните златни есенни дни като изследваме този или онзи край на Англия, който не познаваме? Няма ли това да е така хубаво, така разведряващо и без заплаха за него, както в чужбина? Щом оставахме далеч, много далеч от старите места, от Мандърлей…

Пеех като се качвах по стълбите, за да се преоблека и разбрах, че пея „На хълма Ричмънд“, че не я бях пяла или чувала от години. Не, откакто я бях научила в училище и сега ми дойде наум, свежа и ясна. Открих, че си спомням всяка думичка.

Не можех да убедя Максим да излезе. Щеше да чака Джайлс да се събуди, каза той, ще се опита да разискват някои проблеми, ако има нещо, което той трябва да знае или с което да се занимае по отношение на работите на Беатрис. Учудих се. Мислех, че ще избягва всичко, което ще го накара да научи неща, свързани с Мандърлей, но той беше рязък, взе си вестник „Таймс“ в утринната стая и затвори вратата. Когато надникнах в нея от градината на излизане видях, че беше с гръб към прозореца, а вестника държеше високо и тогава разбрах колко го боли, че е тук и не може да понася да погледне дори старата градина на Беатрис и Джайлс и овощната градина, които не представляваха нищо, нищо в сравнение с градините на Мандърлей.

Прави го заради мен, си помислих. Прави го от любов. И в мен се надигна любов в замяна и едно старо чувство на несигурност, липсата на убеждение, че някой може да ме обича, който и да е мъж, а особено този мъж, защото все още гледах на него като на някакъв бог и независимо от това какви бяха отношенията ни през всичкото време на нашето заточение, колкото по-силна се стараех да бъда, колкото по-зависим от мен беше станал, въпреки всичко, дълбоко в душата си нямах истинска увереност, никаква вяра, че съм жена, която е обичана по този начин. От време на време все още се хващах да гледам халката си като че ли е на чужда ръка и в никакъв случай не можеше да е моя, въртях я както бях правила през всичкото време на медения ни месец в Италия, за да се уверя в нейната реалност, чувах гласа си в тази слънчева утрин в Моите Карло да казва: „Не разбирате, не съм от тези, за които мъжете се женят.“ Но се усмихнах в себе си, като отново го чувах, като вървях по гъстата росна трева на оградата за конете, към склона и дърветата и храстовите заграждения на откритото, вълшебно, златно поле.

Вървях, повече от час по пътеката и след като я оставих и тръгнах през полята, отначало ми се искаше и Максим да е с мен, и той да види това, като се надявах, че отново ще се влюби в природата, че притегателната сила на това поле, на Англия, светлината и земята, ще бъде толкова силна, че той не би могъл да й се противопостави, представях си го как се спира тук и там, на това малко възвишение, до тази портичка при малки храстчета и ми казва:

— Разбира се, че трябва да се върнем. Сега виждам колко, много ми е липсвала Англия. Не бих могъл да понеса отново да отидем в чужбина, трябва да останем и никога да не я напускаме пак, каквото и да стане.

И аз го уверявам, че всичко ще бъде наред и никой няма да ни безпокои, че миналото никога няма да надигне глава. И ако това стане:

— Максим, каквото трябва да преживеем, ще го преживеем заедно.

Хващам се, че фантазирам, дори усещам как устните ми се мърдат във въображаемия разговор, усмихвам се на стария си навик. Някога бях имала такива мечтания на ученичка преди действителността да ме отрезви, през последните години малко се отдавах на мечтания, бях твърде много заета с узряването си, с грижите около Максим, със старанието да го пазя, тъй като бях единственият човек край него. Опитвах се да измислям начини да отбивам стари спомени, жестоки и силни, които го нападаха както беше безпомощен сега.

Само в тайните ми самотни мисли за дома си давах свобода на фантазията, само през тези въображаеми разходки по голите зимни хълмове или през килимите от диви цветя в гората през пролетта, само когато можех, когато ми скимваше се извръщах и чувах в съзнанието си песента на чучулигите, лая на лисиците в нощта, неспирното грачене на чайките.

Сега, като вървях към буковата горичка от другата страна на хълма, като докосвах с ръка трънките и високия плет от шипки, дадох свобода на въображението си, виждах двама ни да се разхождаме така всеки ден, кучетата да тичат пред нас или дори момчетата, в края на краищата.

Правех прости, невинни забележки с Максим за пакостите, нанесени от последната буря или колко добре се развива царевицата, дали сушата ще свърши най-после, може ли поне веднъж да имаме сняг на Коледа. Виждах го да крачи пред мен както винаги, да сочи това или онова, да спира, за да измъкне трън от лапата на някое куче, да се обръща и ми се усмихва по стария си начин, весел и свободен. Ще бъдем толкова близки, както си бяхме, така зависими един от друг, както бяхме станали през годините ни на заточение и все пак няма да сме така клаустрофобично свързани — ще има и други хора в живота ни, нови приятели, деца, ще притежаваме всичко хубаво в живота, ще сме излезли вече на светлина, няма да има нужда повече да се крием.

Така си представях, така си мечтаех и кроях планове, като тъчах надеждите си в ярка пелерина, за да се завия, както слизах по дългата стръмна затревена пътека, когато разбрах, че води до гърба на малката сива каменна църквица, където се беше състояло погребението на Беатрис вчера. Спрях се. Точно пред мен беше портата в дългата стена, обграждаща църковния двор, със старите гробове, с леко наклонени паметници към тревата, надписите им закрити от мъх или почти изтрити. Виждах и пресния гроб на Беатрис, земята още пръхкава, покрита с пресни, свежи цветя.

Няколко минути стоях така, с ръце на портата.

Нямаше никой наоколо, птица от едно дърво издаде няколко ноти, преди стремително да отлети ниско над тревата, като усети моето присъствие и издаваше предупредителни звуци. След това отново настъпи тишина и усетих голямо спокойствие, беше ми тъжно, липсваше ми Беатрис, представях си я, мъчно ми беше, че не я бях видяла. Спомних си за бедния Джайлс, опечален и нараним и внезапно остарял и се чудех как Беатрис би се справила е него, какви ли строги думи би му казала, за да го накара да се окопити.

Като погледна назад, виждам се там, застанала под утринното слънце, което беше разпръснало всяка следа от ранната мъгла и така топлеше лицето ми, сякаш беше летен ден, а не късен октомври. Способна съм да гледам на себе си отстрани, замръзнала във времето и пространството и като че ли животът ми се състои от мои снимки и между тях няма нищо, освен неопределено сив цвят. В такива моменти съм спокойна, доволна, предполагам и щастлива. Обичах да съм сама, бързо разбрах, че Максим не беше още в състояние да се разхожда из полето и да се чувства свободен и си казвах, че и това ще дойде, само да не го насилвам. Бях напълно сигурна.

Така се радвах на самотата си, радвах се на деня, на местата, за които така бях мечтала. Тъгата ми по смъртта на Беатрис беше притъпена меланхолична емоция, есенна, аз я приемах, но тя не можеше да помрачи, нито да премахне радостта ми. За първи път не изпитвах срам нито вина, за първи път се радвах на собственото си самочувствие.

Но реших, че ми се иска да отида и да застана до гроба, тихо, сама, и да мисля за Беатрис с обич и благодарност и че ще ми бъде по-лесно да направя това днес, отколкото на погребението при толкова много хора около нас, които бяха скупчени като черни гарги.

Промъкнах се през вратата от плет, затворих я след мен и тръгнах през тревата към пътечката. Беатрис, си мислех. Мила Беатрис. Можех смътно да си я представя, но не съвсем ясно, беше твърде тържествено, твърде тихо място за нея. По-лесно беше да я виждам в открито поле, да крачи бодро без умора.

Имаше толкова много хора на погребението, толкова много приятели и изглеждаше, че всички бяха донесли цветя. Те бяха натрупани и покрай пътечката и по тревата около пресния гроб във формата на красиви кръстове и венци и прости домашно направени букети.

Някои бяха от изкуствени цветя, с восъчен вид, като че ли направени от картон или лъскава хартия и не приличаха на цветя, които са расли в градина, други бяха по-скромни и прости. Наведох се да прочета картичките, открих познати имена и други непознати. „На незабравимата… Ще си спомняме с обич… С обич… С уважение… С любов…“ И нашата: „На обичната Беатрис…“ на Джайлс: „На милата ми съпруга“, на Роджър: „С най-гореща обич“. Някои картички бяха на показ, други доста закрити. Не ми се искаше да чета всичките, струваше ми се, че се бъркам в частни бележки, които бяха адресирани само до Беатрис.

И когато станах й направих една крачка, го видях.

Кръг от лилии, млечнобели, поставени на фона на много тъмнозелени листа. Беше настрана и биеше на очи, беше скъп, без да се натрапва, беше елегантен, но сдържан и все пак изпъкваше, като издаваше безупречен вкус. И сега го виждам, отделен от другите, нарочно поставен отделно и внимателно. Като си затварям очите, той е там и не мога да ги откъсна от него.

Наведох се. Докоснах хладните, деликатни, белоснежни, неотразимо красиви цветове, леко назъбени тежки листа и сладък аромат достигна до обонянието ми, омайващ и леко тревожен, съблазнителен, опасен.

Имаше картичка, плътна, кремава с черни ръбове и надпис: „С най-дълбоки съболезнования“, гравиран също в черно. Но не гледах цветята с ужас, нито печатните думи, които ме накараха да замръзна, а нещо, което разцепи небето и съсипа песента на коса, затъмни слънцето.

Беше единствена буква, написана на ръка, черна и силна, висока и наклонена,

Р.

Глава шеста

Най-лошото беше, и това ми дойде наум веднага, дори преди главата ми да се изпълни с куп въпроси, като вода, която се втурва във вдлъбнатина на скала при буря, дори преди истинският страх да ме обземе. Най-лошото беше съзнанието, че трябва да понеса това съвсем сама — нямаше човек на този свят, на когото бих могла да го кажа.

След първия удар от шока последва страхът, ужасът, така че малко ми прилоша и трябваше да седна на пътечката до гроба на Беатрис и натрупаните цветя и да сложа глава на коленете си. Това ме спаси, усетих как сърцето ми отново заби и кръвта нахлу в главата ми и бързо се изправих, за да не би някой да дойде и да ме види, почувствах се объркана и глупава. Но нямаше никой, църковният двор беше пуст, а сутрешното слънце грееше, както при влизането ми през вратата. Само косът изпя предупреждението си един или два пъти от храста.

Венецът от бели цветя ме омагьосваше, не исках отново да го погледна, но не можех да се удържа.

Красотата му и нещо друго ме караха да го гледам, беше така изключителен, безупречен. Взирах се в него, но може би коленичейки така бързо, бях обърнала картичката наопаки и не можех да видя написаното.

След това се отдръпнах от него, сякаш беше отровен, като някакво растение от приказките, — така смъртоносно, че ако дори само се докосна до него, ще падна мъртва. Обърнах му гръб, а също така на гроба и на всички останали ярки, безполезни цветя и бързо минах по застланата пътека, като влязох в църквата.

Беше отворена. Вътре нямаше никой. Беше студено и доста тъмно — слънцето още не проникваше през чистите горни прозорци. Седях на скамейка на края, тъй като ми беше лошо и после започнах да треперя, ръцете ми се тресяха в скута и не можех да ги успокоя, усещах слабост в краката.

Чувствах се като човек, който е видял привидение, разтърсен, без да може да повярва, объркан, с напълно разклатени принципи и здрав разум, подхвърлен като играчка на лошо и весело дете.

Венецът беше като привидение, — бял, странен, неестествен, въпреки че го бях видяла и пипнала и ако се върна отново при гроба бях сигурна, че ще бъде там, но най-ужасяващото беше написаното, единствената черна, елегантно наклонена буква Р. Р за Ребека, с този стар, познат почерк, запечатан в паметта ми. Беше същата. Нейната буква. Нейният почерк.

Не може да бъде същият! Как може? И след това приливът се втурна и всички гнили останки се раздвижиха, след като толкова години бяха лежали тихо, появиха се на повърхността и изпълниха съзнанието ми, като се бутаха и търсеха вниманието ми.

Ребека беше мъртва. Погребана. Много отдавна.

Нищо повече не можеше да се каже. Знаех това.

Но кой беше изпратил този венец? Кой го беше избрал с такава грижа, така идеален, че да е точно такъв, какъвто тя самата би поръчала, кой беше написал буквата на картичката? Някой, който изигра лоша, жестока шега, един трик, подла, хитра, тайна постъпка. Някой умен и който знае, някой, който ни мрази. Но защо? Защо? След всичките тези години? Какво бяхме направили? Инстинктивно знаех, че венецът беше до гроба на Беатрис, за да го видим ние с Максим. Никой не изпитваше лоши чувства към Беатрис, нито към Джайлс и Роджър.

Аз трябва да мълча за това, никой не може да знае, не можех да споделя страха и отчаянието си със съпруга си, а трябва да се преструвам щом се върна вкъщи, трябва да се успокоя и да имам весел и свеж вид, спокоен и изпълнен със самообладание, с обич и сила. Максим не трябва нищо да разбере дори от някакво пламъче в очите ми, или по гласа ми, или по лицето ми.

Съжалявах, че Франк Кроулей си беше отишъл. Можех на него да кажа. Той беше единствен на този свят, но беше си отишъл у дома в Шотландия при новия си живот и не беше вече част от нас.

Чувствата ми се променяха, докато седях в църквата от страх и ужас, усещах гняв към този, който беше го изпратил, за да ни нарани и така лесно успя, а след това отново се чудех и после пак питах защо? Защо? Какъв смисъл имаше?

Бяхме толкова непретенциозни, имахме нужда само един от друг и едно тихо семейно щастие, искахме миналото да лежи мъртво и като начало, бяхме получили това, което искахме и бяхме изключително благодарни.

Сега отново бях сред кашата, спомените се надигаха и ме обграждаха като привидения, картини, хора, гласове, емоции, Ребека, най-големият призрак. Мандърлей. И странно, те не ме победиха, изглежда бяха слаби, избелели, нямаха никаква сила сами по себе си, бяха мъртви, заминали завинаги, без да оставят следа. Настоящето ме плашеше, това, което се случи, белият венец и картичката с черни ръбове. Р.

И когато най-после си тръгнах бавно и излязох на бледата слънчева светлина, почти очаквах да изчезне, да не е съществувал никога, да е шега на подсъзнанието ми, материализация на дълбоките ми страхове за няколко минути. Бях чувала за такива неща, въпреки че не им вярвах много.

Но венецът беше там, както си знаех, видях го веднъж, очите ми бяха привлечени към него и нямах сили да ги откъсна. Бял на тъмния фон, идеален кръг на тревата.

„Няма да мисля за Мандърлей.“

Това си бях казала. Чувах собствения си глас, убедителен, фалшив, когато изрекох тези думи на Максим. „Няма да мисля за Мандърлей“.

Но само за това мислех повече от Максим, мислех, че дори и да го познавах за кратко време и при такива невероятни, отчайващи обстоятелства, беше ми станал кошмар и отново и отново си го спомнях. Като се връщах, го виждах пред себе си, беше от другата страна на всяко хълмче и всеки завой на пътеката, така че престанах да виждам каквото и да е наоколо, — дърветата, полята, склоновете и горите и мекото небе, — всичко. Виждах само Мандърлей.

И въпреки това го мразех, беше ме потискал и ужасявал, бях смазана от него, струваше ми се студен, чужд и объркващ, беше ми се присмивал, никога не станах част от него, никога дори не можех да се оправям сред многото стълбища и коридори пред толкова много затворени врати.

Мандърлей. Не си спомнях сега как хората ми се присмиват, — Фрит, Робърт, Клариса — малката прислужничка, Джак Фейвъл, госпожа Данвърс, Ребека. Къде бяха те? Не знаех.Ребека беше мъртва, само в това бях сигурна. А за останалите нямах нито една мисъл, не ме интересуваха. Никога няма да ги видя пак и те не бяха важни.

Но къщата? За нея мечтаех и бях привлечена от нея. Мандърлей. Мразех се. Не трябва, не трябва да мисля за него, трябва да го махна от себе си, в противен случай ще ни навреди. Трябваше да мисля за Максим, само за Максим. Бяхме се спасили, не бива да предизвиквам съдбата.

Бях много ядосана на себе си, като слизах бавно по последния склон към ограденото място за конете и виждах приятната, удобна, незабележителна къща на Беатрис и Джайлс долу, пушек излизаше като тънко копие от комина. Това е сутрешната стая, той сигурно чака все още вестника, като поглежда от време на време часовника си, очаквайки с нетърпение да се върна.

Съжалявах, че нямам огледало, за да видя лицето си, да го овладея и да си сложа маска като него. Трябва да се преструвам. Не съм видяла, каквото съм видяла, не се е случило това, което се е случило. Изхвърлих Мандърлей от съзнанието си и понеже не можех да направя същото и с венеца от бели цветя, обърнах им гръб и оставих картичката да лежи там, където е, — с лице към земята.

Чух телефонът да звъни в къщата и кучетата започнаха да лаят. Конете се бяха върнали, с наведени глави хрупаха трева, доволни от разходката.

И тъй, слязох при другите и с всяка крачка си налагах да гледам напред и да успокоя лицето си, за да е открито и весело… С огромно усилие на волята изхвърлих от съзнанието си венеца, картичката и инициала, и тяхното значение, въпреки че знаех, че само ще потънат по-дълбоко и ще останат там завинаги, ще останат при всички други неща, които никога не могат да бъдат изхвърлени, нито да станат неизвестни, нито забравени.

Исках Максим. Исках да седна тихо с него някъде в някой ъгъл на къщата, утринното слънце да прониква през прозорците и огънят да пламти в огнището, исках ежедневните неща около мен да ме ограждат и пазят.

Започнах да измислям какво ще кажа, къде съм била, какви птички и животни съм забелязала, какви поздрави и думи за времето и сезона съм разменила с някакъв стар човек, който работеше на полето, виждах омазнената му стара шапка, сега измислих и връвчица, завързана за крачолите на старите му панталони точно над ботушите, така че вече като пресичах градината, той ми беше станал дори приятел. Имаше и една жена с няколко ловджийски кучета, бях им се радвала и бях ги погалила. Опитах се да измисля имена, но единственото беше Джаспър. Джаспър. Бързо отвърнах мислите си.

Исках той да ме успокои, но не можех да моля за това, трябва да изглеждам напълно спокойна, трябва да се тревожа само за него. Трябва да се преструвам, да се преструвам.

Но венецът беше навсякъде, където поглеждах, на пътеката, в храстите, до входа, на вратата, хладен, бял и безупречен стоеше между мен и всичко друго, което виждах, а картичката трептеше, макар и обърната и черните й букви нахално танцуваха пред очите ми.

Р.Р.Р…

Спрях в хола. От кабинета чувах гласа на Джайлс, говореше по телефона. Вдъхнах сладка миризма на пушек от дърва. Затворих си очите, стиснах ръцете си и отново ги отпуснах, поех дълбоко дъх.

Той седеше до камината в утринната стая, лицето му в профил, вестникът паднал на пода. Беше неподвижен, виждах, че е много далеч от тук, без да усети, че съм влязла в стаята.

Погледнах го, видях познатото лице, сега набръчкано, косата му все още гъста, но посивяла, видях ръката му с дългите пръсти да почива на облегалката на стола, но за миг, преди да хукна към него облекчено и с любов, чух гласът да произнася отчетливо, студено, ясно и без емоции, сякаш хвърляше камъни във вода: „Този човек е убиец. Той застреля Ребека. Този човек уби жена си.“

И се чудех дали това е истинско, злостно нещо, изпратено нарочно да ме подлуди, и с огромно усилие го изтиках настрана и се опитах да отида при Максим, когато той вдигна очи и се усмихна с такава любов, радост и благодарност.

Имаше кафе в една кана, донесено от жената, която влезе и сервира не тържествено и това беше много хубаво, а слънцето започна да прониква през високите прозорци и едно от кучетата го беше открило и лежеше в лъчите му, докато другото се грееше на огъня, който продължаваше по малко да дими, така че първо Максим, а после и аз го разбъркахме и бях благодарна за това. Все още бях напрегната и нервна, трябваше да правя нещо, за да го прикрия.

Казах:

— Чух Джайлс да говори по телефона.

— Да.

— Видял ли си го?

— Влезе и отново излезе, извиняваше се и подсмърчаше.

— Горкият Джайлс.

— Започва да ме дразни, не мога да търпя това. Като че ли се разпада на части.

Звучеше грубо и нетърпеливо. Никога не се чувстваше удобно при прояви на чувства, но ми се искаше да бъде внимателен към Джайлс, да го разбере. Тази студена страна на характера му, спазването на дистанция, ми напомняше как понякога се държеше, преди да узная истината и едва тогава ме беше допуснал близо до себе си.

Клекнах на пети при камината.

Максим каза:

— Безнадеждна работа. Дървата са много влажни.

— Да.

Но продължаваше да гледа слабия тънък пушек и му се искаше дървата да се разгорят.

— Опитах се да изясня някои неща с него. Той не знае много, всичко е една каша.

Знаех, че когато бяхме в чужбина и пристигаха документи, Максим ги подписваше само след бегъл поглед.

— Разговарях с адвокатите. Трябва да се видят с мен. Не мога да избегна това, дявол да го вземе.

Сърцето ми трепна. Никога нищо не съм знаела за финансовите или други работи на Максим, но имаше един адвокат някога в Керит. Може би ще се наложи да отидем там, може би…

— Не е местният човек, — каза той, като че ли прочете мислите ми. — Те са в Лондон.

— Лондон?

Не можах да се овладея и възклицанието ми прозвуча изпълнено с надежда.

Лондон.

Може би ще трябва да отидем там, — не забързани скришом, с наведени глави да сменяме влакове и да заминем веднага, а на посещение, да останем един ден, може би и една нощ по работа, с малко време дори за удоволствие. Лондон, ох, само веднъж… Никога не бях го обичала, съвсем не бях градско чедо, нямаше да се чувствам спокойна, нито у дома си там. Но по време на нашето изгнаничество понякога си мислех за него, мечтаех си за него, след като попадах на някой стар вестник от дома, някое име, което случайно влиза в полезрението ми. Лордовете. Оулд Бейли, Парламента, Хил Фийлдс, Ийст Индия Док, дъ Мол, Сейнт Джеймс, Маншън Хауз, Кенсингтън Гардънс… И после прекарвах един приятен час, като се разхождах, гледах разкошните витрини, пиех чай, слушах оркестъра в парка през някоя пролетна утрин, изследвах някоя тъмна дикенсова уличка с наклонените една към друга къщи и каналите миришеха на печатарско мастило, — невинно, приятно романтично прекарване на времето, друго напомняне за дома.

Знаех, че войната се беше отнесла зле с Лондон, приемах, че нещата няма да изглеждат същите, — ще бъде по-беден, наранен и не исках да си спомням последното ужасно посещение с Максим и Фейвъл и полковник Джулиън при лекаря на Ребека и значението на всичко, което последва. Е, това беше нещо друго, нямаше да има нужда да видим тази улица отново, щеше да бъде съвсем лесно да не отиваме там.

Лондон. Бях човек от провинцията, знаех, че зелените поля, пътеки и хълмове, миризмата на разорана земя и нежният призив на горските гълъби дълбоко в хладните гори ми бяха нужни до края на живота. Никога не бих могла да съм щастлива сред движението и гледките по твърдите паважи на града, с високите здания около мен.

Но Лондон отново, само още един път, за един ден, не повече. Ох, моля ви. Полуобърнах се да погледна Максим, почти го помолих. Той каза:

— Ще дойде тук да види Джайлс и мен вдругиден.

Лицето му се затвори, гласът му беше напрегнат, веднага получих предупреждението, затворих си устата и не продумах.

— Страхувам се, че ще продължи няколко часа. Искам да го обсъдим и приключим в един ден. Не искам да ми тежи. Ще се наложи сама да се забавляваш, но ти се иска, нали? Искаш да си на въздух, навън.

Не издаде с нищо, че може да не му е приятно, усмихна се, отново, внимателен, като говореше по обичайния си начин като на дете. Отново нещата се връщаха сега, когато бяхме тук. Беше ми казал, че съм се променила, откакто се бяхме върнали, но и той се беше променил, имаше признаци тук и там, които намекваха за стария, другия Максим.

Усмихнах се, отново отидох при огъня, взех духалото и започнах да духам с наведена глава, далеч от него.

Лондон избледня. Нямаше да отидем там.

— Надявам се, че всичко това няма много да те разстрои, — казах.

— Няма да допусна. Трябва да се направи, просто ще трябва да го приемем. Много от работите на Беатрис са отделно от моите и на останалите членове на семейството, били са така, откакто се омъжи. Но каквито и недовършени неща да има, трябва да се изяснят веднъж завинаги и след това можем да си отидем.

Той стана и дойде при мен, като стоеше изправен, много висок и строен точно зад мен. Усещах го до гърба си.

— Дай ми тези неща да видя дали ще мога да оправя огъня.

Подадох му духалото и се изправих.

— Но можем да отидем в Шотландия.

Той се усмихна и видях, че изглежда уморен, изтощен, кожата му беше нежна и като че ли слабо наранена под очите и той отново беше нараним и се чудех защо ме е било страх.

— Разбира се, — каза той уморено — ще имаш твоята почивка. — И се наведе да ме целуне по челото, преди да продължи да оправя слабия огън.

Глава седма

Цялата тази нощ и следващия ден, каквото и да виждах или чувах, както и да отговарях на Максим, той беше далеч от мен. Натиснах ключа и животът продължаваше, но не беше истински живот, нищо не значеше.

Единственото действително нещо беше белият венец на тревата до гроба и черната буква, елегантна, грациозна, смъртоносна върху коравата картичка. Те ме придружаваха, танцуваха пред очите ми, дишаха и наблюдаваха и шепнеха, трептяха на рамото ми и не спираха, нито ме оставяха на мира.

Кой? Продължавах да се питам, когато оставах сама, кой беше направил това? Как? Защо? Кой искаше да ни изплаши? Кой ни мразеше? Кога бяха пристигнали? Бяха ли там, когато намерих венеца? Не, знаех и бях странно сигурна, спокойно сигурна, че не можеше да бъдат там. Когато прекосих църковния двор и застанах до гроба на Беатрис, когато се наведох да разгледам цветята и видях белия венец, бях съвсем сама, ако не беше така щях да забележа. Нямаше никой друг, никакъв наблюдател в сянката, нищо, освен самия венец, който ме разстрои.

Заемаше изцяло мислите ми, беше с мен дори когато вършех рутинните работи през тази нощ и на следващия ден, като някаква мелодия, която свирех така, че най-после просто свикнах и я приех и това малко ме успокои.

— Ще трябва да се забавляваш сама половин ден, можеш нали?

Чух гласа му като се решех пред тоалетката. Не знаех, че така ще се отрази връщането му вкъщи и че Максим, когото познавах търпелив, тих, потиснат, Максим, с когото бях живяла години в чужбина, така лесно ще се изплъзне, за да разкрие толкова много черти от стария Максим, човека, когото за първи път видях. С всеки час, прекаран в Англия, се променяше по малко, сякаш гледах как се ветреят пердета и разкриват все повече какво има зад тях — то беше скрито, но не изчезнало.

„Ще трябва да де забавляваш сама половин ден.“

Ако се беше случило преди половин година, ако поради някаква причина е трябвало да се занимае с бизнес, той щеше да се опита напълно да избегне това, да се скрие, щеше да настоява да го придружа, да слушам, да прочета документите, да ги оправим заедно, той не би могъл без мен. Никога не съм си представяла, че може да се промени, че старата му, лека, горда независимост отново ще се появи, че ще прояви каквото и да е желание да се справи с нещата сам или за момент да иска да бъда далеч от него. Това беше шок, като да наблюдаваш безпомощен инвалид, който започва да се съвзема, да възстановява силите си, да показва характер и следа от стария огън, да става, а после и сам да ходи, без да иска помощ от любящите, сдържащи, неспокойни ръце.

Не знам какво чувствах или колко ме засягаше, но не бях наранена. Не взех думите му като пренебрегване.

Дори мисля, че почувствах облекчение. А при това, промяната не беше тотална, имаше много неща, които бяха същите. Прекарахме един спокоен ден вкъщи и освен кратките разходки в градината през деня и вечерта, той не излезе навън, не искаше. Времето стана влажно и ветровито с ниски сиви облаци и мъгла, която се спусна над къщата така, че не можеха да се видят дори конете в тяхното заградено място.

Четохме до камината и играхме на пикет, решихме, кръстословицата във вестника, а кучетата се изтягаха на килима между нас и на обяд и вечеря. Джайлс беше напълно мълчалив, потънал в себе си, със зачервени очи, със следи от сълзи и торбички под очите. Беше разчорлен, сякаш се разпада на парчета и не обръщаше внимание на това и аз не знаех какво да правя или да кажа, само се опитвах да бъда внимателна, да му налея чай и да се усмихвам, когато очите ни се срещаха. Мисля, че беше благодарен по своя детински начин, но после си отиде, за да стои сам в своя кабинет с часове.

Нямаше го поне Роджър да освежи атмосферата, беше отишъл при приятели и беше ми спестено мъчението да го гледам и да се чувствам виновна.

Изгледаше, че този ден сме затворени във времето, в някаква чакалня на път между различни места. Не бяхме част от тази къща, тя ни беше слабо позната и по някакъв начин чужда и мрачна. Беше ни по-малко удобно, отколкото в хотел. Максим говори малко и през по-голямата част от деня изглеждаше разсеян, замислен и сякаш се зарадва, когато, за да го отвлека след чая, предложих още една игра на пикет. Но и аз имах странното усещане, че до известна степен той се съгласи, за да ми направи удоволствие, да ми е приятно. Усетих, че отново се връщам към моята стара, унизителна роля на дете.

Денят преминаваше бавно. Дъждът тропаше по стъклата на прозорците, мъглата не се вдигна. Рано се стъмни.

„Ще трябва да се забавляваш сама половин ден, но ще можеш да направиш това, нали?“ Да. Сърцето ми внезапно заби, когато спуснах пердетата тази вечер. Имах една тайна, поемах дълбоко въздух, като си мислех за нея. Можех да се забавлявам половин ден. Знаех какво ще направя, но се обърнах на една страна далеч от Максим и не исках да му позволя да ме види. Усещах, че го предавам, най-лошият вид измама и изневяра.

Мъглата беше се вдигнала, имаше валма облаци в ясното, бледо небе гонени от вятъра, беше почти като пролет, само че земята беше покрита с дебел слой листа, издухани от дърветата предния ден и лежаха на купища в градината и алеята.

Адвокатът щеше да пристигне към единадесет часа, беше ангажирано такси да го докара от гарата.

Погледнах през масата за закуска. Джайлс не беше слязъл още. Максим изглеждаше официален, в костюм, колосана риза, далеч от мен.

Белият венец плаваше, блед и нематериален между нас.

Кой? Как? Кога? Защо? Какво искаха от нас?

Чух собствения си глас. Казвах:

— Дали Джайлс ще ми даде колата си? Мисля, че е пазарен ден в Хемък. Иска ми се да отида.

Бях се научила да карам, когато отидохме в чужбина, въпреки че нямахме собствена кола, наемахме, когато ни се искаше да посетим някоя църква или манастир или някаква особена местност, за която бяхме чели. Максим обичаше да го возя, това беше част от промяната у него, въпреки че никога не би и сънувал да направи това в предишния си живот. Правех го с удоволствие, харесваше ми и още повече ми харесваше, че се чувствах различна, — тази, която вози и носи отговорност. Карането на кола ми се струваше нещо, което вършат възрастни хора. Накарах Максим да се усмихне, когато веднъж казах това.

Сега той едва вдигна очи от вестника.

— Защо не? Той трябва да бъде тук и няма да има нужда от нея. Пазарът ще ти хареса.

Значи, всичко беше наред, ще ми позволи да отида, не беше си променил мнението, нямаше нужда от мен тук.

Усетих бодване, когато отидох да си взема палтото.

Забавих се малко като държах ръката му, чаках да се убедя, че той може да се изправи пред адвоката, книжата и по каквито и да е въпроси без мен.

— Всичко е наред, — каза той. — Всичко е наред. — Няма защо да се тревожиш.

Само венецът, си помислих и видях буквата, внезапно появила се на лицето му. Р.Р. Ребека.

Никога не би беше минавало през ум, че тази буква е и на друг човек.

Видях, че Максим ме наблюдава, насилих се да се усмихна весело.

Той каза:

— Всичко е като сън, не неприятен. Просто минавам пред него и странно, няма нищо общо с мен, утре ще се събудя и отново ще настане истинският живот. Разбираш ли?

— Да.

— Бъди търпелива с мен.

— Мили, предпочиташ ли да остана тук, просто в другата стая.

— Не. — Той леко погали бузата ми е опакото на ръката си и аз я взех и притиснах лицето си в нея, с обич и чувство на вина, вина…

— Ще телефонирам на Франк довечера, — каза той като се усмихваше. — Ще тръгнем оттук утре.

А след това Джайлс излезе от кабинета си и търсеше Максим с някакви документи в ръка, така че можех да опитам за колата, можех да отида, без да им се бъркам, вън от къщата, изпратена с чиста съвест да се забавлявам.

Какво си мислех? Какво имах намерение да правя? Защо предприемах това пътуване, което вярвах, че никога няма да направя пак? Защо предизвиквах съдбата?

Бях глупава. Това, което исках, беше лошо, също и опасно. В най-добрия случай щях да бъда нещастна и ужасно разочарована. В най-лошия, и ако Максим разбере, щях да разруша всичко, деликатното ни щастие и любовта и доверието, които бяхме изградили с толкова грижа и търпение, той, аз — до края на живота ни.

И въпреки това, щях да отида, мисля, че съм го знаела от деня, когато разбрах, че се връщаме, че ще отида, беше съвсем невъзможно да се съпротивлявам. Мечтаех за това, беше като някаква тайна любовна история, сънувах я, исках и трябваше да зная.

Никой не ми говореше за това. Не смеех да питам. Единственият човек, който го спомена, беше Франк Кроулей и дори тогава името не беше произнесено от мен.

Мандърлей.

Мисля, че успях донякъде да се убедя, че това е едно романтично поклонение, че каквото намеря, ще бъде тъжно, меланхолично място, непосещавано от духове, изпаднало в странно красиво загниване. Не се тревожех, не се страхувах. Други неща ме плашеха, мълчаливата котка, скрита в сянката, готова да скочи върху мен. Белият венец, картичката, инициалът. Злото намерение на някой непознат човек, внимателно и хитро осъществено.

Но Мандърлей…

Спрях в едно село на половината път, за да си купя оранжада от малко магазинче и като казах сбогом на жената и излязох на слънце, звукът на звънчето на вратата донесе вълна от спомени и разбрах като гледах наоколо, че съм била тук преди много години като момиче на почивка с родителите си и си бях купила картичка за моята колекция, защото къщата на нея ми харесваше, а тази къща беше Мандърлей.

И както стоях там и гледах към варосания обор със сламен покрив на една ферма отсреща, миналото беше с мен и аз с него, по-живо от други неща. Можех да го пипна, да го усетя, нищо не се беше променило тук, мислех си, и нищо не ми се е случило междувременно.

Седях в колата дълго време, като пиех сладката, топла оранжада от шишето и бях в един особен транс, скована, замръзнала, не ми беше съвсем ясно коя и какво бях и защо съм тук в този октомврийски ден.

След малко включих мотора и отново подкарах. Оставих юношеските си години назад в тихото село и след това внезапно шосето ми стана познато — като завих, видях на един завой табела: Керит, 3 мили.

Спрях и изключих мотора на колата. През прозорците, носена от вятъра, достигна до мен слабата солена миризма на морето.

Сърцето ми биеше много бързо, дланите ми се изпотиха.

Керит, Керит. Взирах се в името, докато буквите се превърнаха в нищо не означаващи знаци, събираха се и се разделяха като мухи, дразнеха очите ми.

Керит. Селото и пристанището и лодките, плажа и бунгалата и камъните по него, дори люлеещата се фирма на кръчмата и неравната огъната врата на църквата — всичко видях с подробностите.

След една миля щях да завия и да видя хълма с дърветата по него, по наклона към долината със слабата синя линия на морето, което едва се виждаше.

Чух гласа на Максим. Ако се бях обърнала щях да го видя до себе си.

„Това там е Мандърлей. Нататък са горите.“

Тогава за първи път отидох там, в този ден, като толкова други дни, наредени по отделно, ясни като зърна от броеница и всеки един отлично запомнен.

След това съвсем неочаквано чух друг глас и си спомних една жена, която бях видяла с едно момченце, когато в мъглата корабът се разби в скалите под Мандърлей. Те бяха летовници, дошли на разходка от Керит.

Сега виждах лицето й, на петна от слънцето и блузата, която носеше.

— Съпругът ми казва, че всички тези големи имения ще бъдат разрушени и на тяхно място ще построят бунгала, — каза тя. — Няма да се откажа от едно малко хубаво бунгало тук, близо до морето.

Внезапно усетих, че ми прилошава. Това ли се беше случило на Мандърлей и какво щях да намеря, ако отида там? Гората изсечена, къщата съборена, десетки бунгала с розови, зелени и светлосиньо боядисани рамки на прозорците и последните летни увехнали цветя в градините и може би добре гледани рододендрони. Това е останало от брега, а някога имаше бряг. Имаше ли лодки на летовници там, вързани в заливчето и редица дървени бараки по брега, с имената, написани над вратите и с малки веранди?

Може би това са сметнали за добре да ни спестят, тази дискретност, този ужасен край на всичко.

Нямаше начин да разбера и включих отново колата, подкарах я още малко нататък, като предизвиквах съдбата, като рискувах всичко, като бърках в старите рани.

Завих. Видях дърветата по хълма, подножието на склона към долината. Нямаше нови означения, всичко изглеждаше непроменено. Ако имаше някакви бунгала, те бяха скрити.

Но знаех, че няма, всичко беше останало там както го бях сънувала, — руината, къщата, покритата с растителност пътека за колите, горите наоколо и оттатък някъде, заливчето, плажът, скалите и те сигурно бяха непроменени.

Ето. Излязох от колата и направих крачка. Погледнах нататък — там, о, там, толкова близо беше, можех да отида. Точно зад хълмчето. Защо не го направих?

Защо?

Върви, върви, върви, казваше гласът в главата ми, прелъстителен, шепнещ, студен, тих гласец.

Ела.

Мандърлей.

Земята се завъртя, небето над мен изглежда беше направено от прозрачна чуплива материя и всеки момент щеше да рухне.

Задуха вятър и разроши тревата, погали лицето ми като мека, копринена, невидима ръка.

Побягнах.

Побягнах назад към шосето, което се виеше по хълмовете, като карах с безумна скорост, но с огромно съсредоточаване, родено от паника. Колата хвърчеше по завоите, фучеше край хълмовете, по едно време почти се сблъсках с една фермерска кола и зърнах само стреснатото лице на човека с отворена уста, друг път почти премазах едно куче, побягнах през села и покрай пътните знаци, които ме бяха довели тук. Побягнах назад през отворената порта и по пътеката за колата, побягнах в къщата и веднага видях Максим, който излезе от кабинета и зад него другите двама мъже в тъмни костюми, единият стоеше до камината с Джайлс, Нищо не казах, нямаше нужда. Той разтвори ръце за прегръдка, хвана ме и ме успокои, държа не докато престанах да треперя и спрях да плача. Той разбра, нямаше нужда нищо да му казвам. Разбра и нито думичка нямаше повече да се каже за това и на мен ми беше простено, знаех, въпреки че не бих посмяла да питам…

Адвокатите останаха за обяд, не беше нужно да присъствам. Донесоха ми сандвичи на поднос, седях спокойно до камината във всекидневната стая, въпреки че съвсем не бях гладна и една успях да изям два и някакъв плод, за да не обидя домакинята. След това гледах градината през прозореца и следобедното слънце нахлу в стаята. Това беше още едно удоволствие и го оцених. Чувствах се изтощена, а също така и облекчена.

Бях побягнала не благодарение на себе си, бях избягала от последиците на твърдоглавието ми и от демона, който ме беше обзел, а сега бях отново на сигурно място. Нищо не ме тревожеше, нищо не ме нарани, но което беше още по-важно, нищо не беше разтревожено, гладката повърхност на миналото остана несмутена.

Не ме интересуваше какво представлява Мандърлей сега. Той принадлежеше само на миналото и понякога на моите сънища.

Нямаше да отида там отново.

По-късно, след като си бяха отишли, се разходихме до оградата за конете заедно с Максим и той каза само няколко думи за работите на Беатрис, а те бяха без значение.

— Приключихме, — каза той. — Всичко е уредено. Няма проблеми, нищо не ни засяга вече.

Спрях до вратата. Конете бяха в горния край на ливадата и не дойдоха при нас, нито вдигнаха главите си от тревата. Трепнах.

Максим каза:

— Утре — Шотландия. Бих искал да тръгнем рано.

— Ще прибера багажа след вечеря. Не е много.

— Имаш ли достатъчно топли дрехи? Ще трябва ли да спрем някъде? Там сигурно е доста студено.

Поклатих глава.

— Искам само да отидем там.

— Да.

Вярно беше. Исках да се махна от тук, не заради къщата или заради Джайлс и Роджър, не дори защото беше толкова мрачна и пуста и неподредена без Беатрис.

Не смеех да мисля за завръщане в чужбина. Не можех да понеса това, не исках да отида. Вместо това си представих пътуването с влак през Англия, часовете, през които просто ще гледаме и гледаме през прозореца градове, села, горите, полята, реките, хълмовете, земя и море и небе. Исках огромни глътки от това, нямах търпение да чакам.

Щяхме да вземем книги от тук и да купим още на гарата. Когато не ни се гледаше през прозореца, щяхме да четем и да се храним във вагон-ресторанта заедно и да играем пикет, това ще е ценно време и всичко, което се случи тук, ще избледнее, докато стане съвсем недействително.

Върнахме се в мълчание, доволни за последната ни нощ в тази къща.

На вечеря Максим каза, като вдигна поглед от чинията с риба:

— Бих искал да отида на гроба утре сутринта, преди да заминем.

Погледнах го, лицето ми внезапно пламна в огън и възразих:

— Няма да можеш, искам да кажа, че няма да има време, колата ще дойде тук в девет часа.

— Тогава ще отида в осем.

Той поднесе вилицата към устата си и спокойно продължи да яде, докато моята храна стана като лед и олово и кисела в устата ми и гърлото ми се сви така, че не можех да гълтам, нито да говоря.

Той не трябваше да отиде, не трябваше, но как можех да предотвратя това. Каква причина можех да измисля? Никаква.

Погледнах Джайлс. Помислих си, че и той ще отиде, ще го види, ще направи гаф и ще прочете картичката, ще я прочете на глас, ще задава въпроси.

Видях сълзи да текат по бузите му, без да ги изтрива и Максим го гледа смутен и отново извръща глава към чинията си.

— Извинете, — ножът на Джайлс затропа по чинията му, той стана и търсеше носната си кърпа. — Извинете. По-добре е да изляза за малко.

— Гоподи, какво му става? — каза Максим вбесен, а вратата едва се беше затворила.

— Жена му е мъртва.

Знаех, че гласът ми е груб и пълен с нетърпение, а не трябваше да е така, защото Максим просто искаше да се отърве от мъката на Джайлс, не искаше да бъде свидетел на това, той наистина разбираше какво става.

— Е, колкото по-скоро си отидем утре, толкова по-добре за него. Той ще се върне отново в нормалното си състояние. Това само удължава агонията му. Трябва да се справи.

— Да проверя ли дали колата може да дойде по-рано, можем да спрем някъде по пътя да закусим, нали? Знам колко омразно ти е всичко това.

Чувствах се лъжкиня, хитра, нетърпеливите ми благи думи така леко излизаха от устата ми. Но това беше за негово добро, за да предпазя Максим, да му спестя неприятности, това беше само заради него.

— Не, — каза той. — Остави нещата както са. Моля те, позвъни. Не искам повече.

Така и направих и повече не говорихме за заминаването ни на следващата сутрин и аз седях, ужасно уплашена до края на вечерта, играех си с чинията и въпросът блъскаше непрекъснато като метроном в главата ми.

Какво да правя? Какво да правя? Какво да правя?

Почти не спах. Не си позволих това, но станах точно призори, набързо се облякох и тихо, като виновен любовник, се измъкнах от тихата къща, ужасена при мисълта, че ще събудя кучетата или ще разтревожа конете. Но никой не ме чу, нищо не мръдна и аз се затичах, като си събух обувките, докато стигнах пътеката и като стъпвах по тревата, за да не вдигам шум по камъните. Ранната утрин беше все още спокойна и бледа и неописуемо красива, светлината ставаше все по-силна.

И аз едва я забелязвах, усещах само своите стъпки и страхът да не падна, чувах биенето на сърцето си, нищо не виждах.

Спомням си, че не изпитвах никакъв страх, нямаше възможност дори и за това, имаше само тайната и неотложността, и както тичах и спирах да си поема дъх няколко пъти и отново тръгвах, започнах да вървя много бързо, молех се дано стигна там и да мога да направя каквото трябва и да се върна отново без никой да ме забележи.

По едно време лисица изскочи от един процеп в плета и се стрелна през пътеката пред мен, друг път като вдигнах очи, погледнах точно в утринното лице на огромен бухал с широко отворени очи, кацнал на един клон.

Беше много студено, но не усещах нищо, понеже тичах. Ако някой ме беше видял, какво ли щеше да си помисли? Една жена, която тича ли тича през пътеките надолу по скатовете, сама при първия разсвет, най-после се промъква през вратата в тихия църковен двор.

Спира.

Спрях да си поема дъх. Помислих си внезапно, все още без страх, че ако някой види някакво привидение, то ще е сега, на това място, но не видях никой.

Нищо не видях.

Видях само гърбицата до пътеката, постлана с пясък.

Сега върху нея имаше пресен торф и отгоре на торфа един-единствен кръст от бронзови хризантеми. Нямаше нужда да погледна отблизо, спомних си, че бяха от Джайлс и Роджър.

Нямаше ги останалите цветя и когато отидох до горната страна на църквата, открих дървената рамка, върху която бяха натрупани от градинаря. Имаше пръст върху тях и няколко клона от дървета — така, че каквито венци и да имаше там, бяха добре скрити.

Обърнах се, замаяна от облекчение, но като минах покрай храста на ъгъла, забелязах нещо, едно парченце от картичка, хваната от откъсната панделка сред тръните на тъмнозелените листа. Бръкнах с ръка и го взех, задържах го, омагьосана от кремавата повърхност с черните краища, черни думи и черния инициал с полегат почерк

Р.

и трънчето убоде пръста ми така, че когато прибрах картичката дълбоко в джоба, беше белязана с кръвта ми.

Глава осма

Валя целия път през Англия, — досаден, непрекъснат дъжд и небето беше изпълнено с гълъбовосиви облаци. След известно време дори и аз изпитах досада и обърнах гръб към прозореца и се съсредоточих върху вестника и книгата.

Трябваше да съм радостна, така се надявах да е, но умората и последиците от това, което се случи, отчайващите и страшни неща ме караха да се чувствам изсушена, не изпитвах никакво удоволствие, не се вълнувах, че сме тук. Вече свикнах и го приемах като нещо обикновено. Усещането за свобода, за което бях мечтала, също липсваше, чувствах се затворена и потисната. Искаше ми се да съм жена, която бродира и шие ковьори, за да върша нещо с ръцете си като се уморя от четене. Това щеше да ми даде усещането, че правя нещо и Максим би предпочел така, знаех го, той разчиташе на мен да бъда спокоен другар, не обичаше да усеща лошото ми настроение и досега успявах да му дам каквото иска, да му създам чувство за сигурност.

Средна Англия беше сивкава, покривите лъщяха от чернота. Дъждът падаше на иглички по хълмовете из пътя ни на север. Имаше мъгла по върховете.

У дома, у дома сме, казах, но не го чувствах.

Максим четеше вестници, една книга и веднъж или два пъти отиде да постои в коридора, като облягаше лактите си на рамката на прозореца.

На такова нещо се бях надявала, но сега беше съсипано, вгорчено и той изглеждаше, че е далеч и моите мисли ни разделяха, тъй като имах тайни и трябваше да ги пазя.

Въпросите в главата ми все още продължаваха, но шепнешком. Кой? Как? Защо? От къде беше дошъл венецът? Кой го беше изпратил? Дали беше го донесъл някой и си е отишъл? Какво искаха? Те? Кои? И защо? Защо? Защо? Думите бяха в ритъм с колелата на влака.

Вратата отново се отвори. Максим се върна.

— Ще пием ли кафе? — попитах.

Той отказа с кимване и се върна при вестника си, който бях сигурна, че беше прочел и не ми проговори.

Не искаше да говори. Моя беше грешката, знаех си и нищо не можех да направя.

Влакът бързаше между голите и мрачни хълмове. Англия беше скучна и не чувствах нищо към нея, а дъждът се лееше по прозореца вместо моите сълзи.

По някое време видях една жена да минава по коридора покрай нашето купе и погледна вътре. Вдигнах очи случайно и за минутка срещнах погледа й.

Нищо. Но после видях пламъче на въпрос и израз на лицето й, че ни е познала и спря, направи крачка назад и погледна и двама ни. Бързо вдигнах книгата си и се обърнах, а когато се осмелих отново да погледна, тя си беше отишла.

Това не беше нищо, казах си, съвсем нищо. Бяхме отсъствали от Англия повече от десет години. Всичко е приключено и забравено. Войната беше като голяма пукнатина между тогава и сега.

Малко по-късно отидохме за първата смяна във вагон-ресторанта и като разгъвах салфетката и дробях твърдия хляб в чинията си, разбрах, че тя е там, от другата страна на пътеката, беше в лилава блуза, можех да я видя с крайчеца на окото си.

Когато сервитьорът дойде със супата ни, разля малко на покривката поради внезапното движение на влака и Максим нервно поиска чиста покривка, а аз се опитах да го успокоя и сред тази глупава разправия погледнах жената право в очите. Усетих как лицето ми пламна и се ядосах на собствената си нетактичност. Тя седеше с друга по-млада жена и беше се навела напред.

Видях дебелите й устни да оформят думите, видях и как шепне, усетих какво казва, въпреки че сега не беше толкова много, вероятно само нашите имена и само по-късно, вече в купето ще разкаже.

„Е, Максим де Уинтър, това е втората му жена, били са години в чужбина, казват, че това му се е наложило, Мандърлей, Ребека… Сигурно си спомняш.“

Тя отвратително напомняше госпожа ван Хопър, когато сложи на масата вилицата си и вдигна лорнета си в ресторанта на хотела в Монте. „Това е Макс де Уинтър… собственикът на Мандърлей. Чували сте, разбира се.“

Сложих ръка върху ръката на Максим, казах нещо бързо за гледката през прозореца, някаква незначителна забележка, спомням си, да, че има много овце. Отчаяно ми се искаше за не забележи, че са го познали и го сочат, това беше нещо, от което се страхуваше. А при това, исках чрез докосване, чрез някакъв лек жест да го върна при себе си:

Той слабо се усмихна. Каза:

— Тази риба е отвратително суха.

— Нищо, — отвърнах, — няма значение.

— Добре. Нека тогава да гледаме овцете.

Накара ме да се закикотя и той вдигна вежди, лицето му се смекчи и аз отпих голяма глътка от виното с облекчение и с внезапен изблик на радост, и като погледнах отново през прозореца, видях, че отново става тъмно.

В Шотландия сме, — каза Максим и в гласа му имаше нотка на радост, на лекота.

Шотландия беше друга страна.

Прекарахме нощта в един малък хотел в Дънег, най-близкото градче до имота, който надзираваше Франк Кроулей. Той беше уредил всичко като си е мислил, че ще бъде твърде късно, когато пристигнем и няма да ни се иска да продължим пътуването. Една бележка ни очакваше и ни съобщаваше, че ще дойде да ни вземе малко след закуска.

Дъждът беше престанал през последните мили на север и духаше силен вятър. Приятно ни беше, че сме на завет, посрещна ни с резервирано дружелюбие собственичката. Освен нас само една възрастна двойка имаше там, сега можехме да се отпуснем в тези старовремски стаи с високи тавани, нямаше защо да се тревожим, че някой ще ни познае.

Беше странно, като в един от нашите чуждестранни хотели, но бях свикнала на това, свикнала бях да нареждам дрехите си в още един голям празен гардероб, върху подплатени закачалки, които други хора бяха използвали. Свикнала бях да седя внимателно на края на чуждо легло, да видя дали е твърдо или меко, да използвам непознатата баня и шумните чешми, пердета, много тънки или много, дебели, чекмеджета, които не се отваряха лесно. Беше само за една нощ и след това щяхме да бъдем пак вкъщи.

Но като поставих чехлите си до масичката при леглото, помислих, че не искам това, независимо колко ще бъде хубаво да прекараме известно време с Франк и неговото семейство, — до гуша ми беше дошло от хотелските стаи и къщи на други хора, исках си своя. Не исках повече да съм в изгнание, без корени, неуседнала, само временно, бях твърде възрастна за това. Никога не бях притежавала къща, освен в детството си, а това е съвсем друго нещо. Имаше хотели и за кратко време Мандърлей.

Но Мандърлей не беше мой, там бях гостенка, независимо от преструвките, бях толерирана, но не принадлежах там. Мислех, че ме очаква безсънна нощ, имаше твърде много сенки зад гърба ми. Усещах се напрегната и уморена, почти ме беше страх да говоря, за да не изпусна някоя дума, която да накара Максим да се наостри. Венецът не изчезна от мислите ми, там си лежеше, бял и красив, картина, която трябваше да гледам и когато бръкнах в джоба си, се стреснах, защото усетих твърдия ръб на картичката и се ужасих. Колко глупава, глупава бях, че я пазя, защо не я натиках в купчината, направена от градинаря, за да изгори заедно с цветята?

Лицето на жената също ме преследваше. Отново виждах как ни позна, главата й наведена, да шепне възбудено.

Максим беше прав. Не трябваше никога да се връщаме. Така ще бъде винаги, това ужасно острие на страха, че нещо ще се случи, някой ще ни види, ще ни познае, ще говори, ще пита, ще наруши спокойствието ни.

Но то беше вече нарушено, слабо, чупливо, прозрачно, никога не сме били сигурни.

Така мислех в отчаянието си, като седях срещу Максим в тъмната столова на хотела и после горе. Вятърът тракаше по прозореца и бясно удряше едната страна на къщата, не бях чувала такъв вятър от години. У дома, си казах, но къде беше „У дома“? Никъде.

— Милото ми момиче, бледа си от умора. Беше страшно напрегнато, нали? И аз не ти помогнах с нищо. Твърде много те оставих да се справяш сама. Бях отвратително егоистичен.

Максим ме държеше в прегръдките си, любящ, загрижен, нежен, настроението се промени за миг, както често ставаше, някакъв мрак и избухливост, които го отдалечаваха от мен, се бяха вдигнали, изчезнали. Както той каза, бях изтощена, слаба, объркана, главата ме болеше.

Когато си легнах, стаята се залюля под мен, стените и таванът се разместиха и след това се стопиха, но не бях болна, знаех това, беше само от умора, умора и дълбоко, чудесно облекчение.

Спах както не бях спала от една седмица и без сънища и се събудих при ледено синьо небе и лек скреж на северната утрин.

Имала съм нужда от сън и бях сигурна, че това е помогнало и на Максим, настроението му беше по-леко, бръчките около очите и устата му се изгладиха. Депресията ми през време на пътуването предишния ден е била моментна и повърхностна и се вдигна заедно с вдигането на дъждовните облаци.

Франк пристигна точно малко преди десет в стар „Ландровър“, пълен с кучета и риболовни вещи зад мрежата, за да ни закара до имението и къщата си в Инвиралох.

— Извинявайте, — каза той, като отваряше вратите, — малко е грубоватичко, но тук не държим на деликатности.

Забелязах, че погледна с неудобство към Максим, елегантен както винаги и към полата ми от камилска вълна, но колата очевидно е била изчистена и килими покриваха седалките.

— По толкова труден терен трябва да се кара всеки ден и през зимата, разбира се, е още по-тежко, обикновено сме затрупани със сняг за няколко седмици преди и след Коледа.

Звучеше съвсем нормално и весело и като го гледах така леко седнал пред кормилото на джипа, разбрах, че е намерил своето място в живота и беше напълно щастлив, напрежението от миналото — забравено, старите му връзки с Мандърлей напълно прекъснати.

Пътувахме повече от 40 мили и почти не видяхме къща, освен някоя къщичка на пазач или ловна хижа.

Изкачвахме се по хълмове и по широките им била, по един тесен път и когато слънцето се показа, всичко около нас се проясни, виждаха се още вълнисти хълмове нататък, един подир друг към далечната черта на планината. Земята и дърветата имаха непознат за мен цвят, само бях чела за това, цветове като бежово, лилаво, кафеникаво и тъмновиолетово, линията на далечните върхове беше сребърна. Погледнах към Максим веднъж — два пъти и видях, че гледа напред и наоколо с по-голям интерес и любопитство от това, което беше показал от завръщането ни. Това и за него беше ново, друг свят, тук нямаше спомени и поради това можеше да се отвори за него.

Помислих си, че може да поиска да остане, може би ще можем да останем тук и никога да не се връщаме и като гледах наоколо, чудех се дали северният шотландски пейзаж може да ни стане дом.

Бях сигурна, че не може, тук сме на гости да си починем и възстановим, спрели някак си във времето и мястото и това не може да трае дълго, не може точно за нас.

За днес обаче беше идеално и ние бяхме изключително доволни и денят се сля с другите три, а шотландската есен преминаваше в златни и сини цветове и късно, при последните слънчеви лъчи, в зима.

Никога не бях мислила, че можем да преживеем такова щастие. Максим отново беше млад, прекарваше на чист въздух почти цял ден до тъмно, като ловеше риба с Франк, придружаваше го по хилядите акри необработена земя и диви хълмове, покрити с изтравниче, гори и езера, като ходеха пеш, яздеха, ловуваха. Лицето му пламтеше от удоволствие и от чистия въздух — старият, весел Максим и още по-безгрижен, какъвто никога не бях го виждала.

Къщата беше варосана и четириъгълна на един наклон срещу голямо езеро, от горните прозорци можеше да се видят километри вода, чиято повърхност се променяше десетки пъти през деня от сребриста до стоманена, от развълнувано гръмотевично сиво до черно в сърцевината. Отпред се откриваше отвор между хълмовете, където небето беше по-ясно и там имаше един остров, близо до който се намираше сребърният език на каменистия бряг с кея си и няколко лодки за гребане, зад къщата изтравничетата стигаха до горните хълмове. Селото беше на няколко километра далеч и нямаше други съседи. Повечето време собственикът на имението беше в чужбина, очевидно доволен, че Франк ръководи и се занимава с разпръснатата работна ръка.

Семейният им живот беше скромен, момчетата бяха енергични, жилави, пълни с приятелско чувство, след като бяха малко резервирани с нас в началото като майка си, Джанет Кроулей, учудващо млада жена с бързи реакции и голяма интелигентност, както и с естествена топлота.

Това беше идилично време, като балон, в чийто прозрачни стени бяхме всички ние. Карахме лодки по езерото до острова и си устройвахме там пикник. Максим и Франк се бореха и играеха с момчетата и като ги гледах, си кроях свои планове и бях изпълнена с надежди. Понякога с Джанет вървяхме километри или всички заедно, момчетата и кучетата бяха неуморни, изпреварваха останалите, а всяка вечер с Максим се разхождахме сами, като говорехме малко и духовете се скриваха в сенките и не смееха да се показват.

Аз ги освобождавах, привиквах ги, не ги оставях на мира.

Нищо не става случайно, ние сами определяме съдбата си, в това започнах да вярвам. Ако не бях проговорила и не гледах постоянно през рамото си, може би щяхме да прекараме остатъка от живота си спокойно, без тревоги.

И все пак не смятам, че бях виновна. Носех товар и той ставаше все по-тежък, както е с всеки товар, докато почувствах нужда да го поставя на земята или да получа помощ, за да го нося. Бях объркана, смутена и изплашена, да, особено последното, и ставаше все по-трудно да го прикривам.

— Толкова е хубаво да виждам Максим такъв, — каза Франк.

Бяхме карали по пътя, който се изкачваше нагоре от къщата и от брега на езерото към най-високите хълмове на имението и вече бяхме оставили джипа и вървяхме. Той трябваше да провери някакви елени, другите останаха, но аз бях дошла с него, защото бях заобичала това място, просто обичах да отивам там, да наблюдавам, да изучавам настроенията му, промените на светлината и времето, покорена от пространството и голямата му красота.

Като спряхме за минутка да си поемем дъх, погледнахме надолу към блестящото езеро, спокойно и тихо под лъчите на следобедното слънце.

— Сега чудовището е спокойно, — беше казал младият Фъргъс на закуска.

Разбирах, че за тях езерото е живо странно създание, чиито настроения влияеха на живота им всеки ден.

— По-добър е, отколкото си го представях, толкова спокоен, изглежда така добре. И по-млад, не смятате ли? Би трябвало да останете повече, госпожо де Уинтър, няма причина да не направите това, нали? Времето ще бъде хубаво още една седмица и нещо, няма да се застуди преди ноември.

Не отговорих, само погледнах красотата наоколо и мечтаех, мечтаех за това, което не можех да назова, но предполагам, че беше просто обикновена радост, каквато Франк беше намерил.

— Когато разговаряхме след погребението на госпожа Лейси, ти ме попита дали има някаква причина, поради която не можете да се върнете. Много съм мислил по това, задавал съм си този въпрос. Сигурен съм, че няма причина. Вашето място е тук или по-скоро в Англия, според мен, сигурен съм, че такъв живот ще ви хареса, на теб и на Максим. Никога не бихте могли да се върнете там, ще бъдете най-щастливи, ще ви е най-лесно на друго място, но не мисля, че животът в чужбина ще ви задоволи завинаги, не мога да си го представя за себе си, макар да зная, че Максим често беше посещавал тези места и, разбира се, там те е срещнал.

— Да.

— Но като го наблюдавах през тези пет дни, разбрах, че той е домошар, дори скръбта му поради смъртта на госпожа Лейси не развали това, нали? Той наистина се е отърсил от миналото, оставил го е зад гърба си, зад гърба на двама ви. Ще бъда доволен, ако гостуването тук ви е помогнало.

Далеч долу прехвърча дива патица, като се спусна към езерото, краищата на небето бяха в цвят на грозде, слънцето грееше високо, все още топлеше. Мухи хвърчаха в малки, гъсти бръмчащи облаци над изтравничето.

Ръката ми беше в джоба и пръстите ми търкаха краищата на картичката напред-назад като ръбове на болен зъб. Бях я носила дотук, не бях я изваждала, не бях я погледнала отново, страхувах се да я оставя, за да не я види случайно Максим. Трябваше да я изгоря или да я скъсам на малки парченца и да я заровя в земята:

Защо не бях го направила? Франк ме гледаше. Престана да говори.

Отдалечих се от него на няколко крачки, обърнах се и погледнах към елените — огромни, горди, кафеникави създания, застанали нащрек по високия склон.

Ако не говоря, няма да е вярно. Ако не кажа на Франк, ще бъде нещо въображаемо, още един кошмар.

Не бива да товарим другите с нашите сънища, когато се събудим, те се изпаряват.

Ако не говоря.

Не говорих. Просто извадих картичката от джоба си и я подадох на Франк.

После, понеже не можех да понасям да гледам лицето му, се обърнах отново към елените.

Точно тогава видях орела. Никога няма да забравя това, синьото небе и тишината, учудващата тишина, а после изневиделица тази прекрасна птица. Летеше високо над скалата, гледка, която Кроулеви ни обещаваха откакто бяхме дошли, ако „имаме късмет“. Но не беше справедливо, беше помрачена, дори тази много рядка и проста радост беше помрачена, мисля, че нищо не усещах, нито гняв, нито разочарование и положително не учудване. Нали бях свикнала с това?

Все пак, погледнах към Франк и разбрах, че и той беше видял птицата и за няколко мига я наблюдавахме двамата как кръжи лениво, с лекота, с разперени огромни крила, които едва движеше, но не направихме никаква забележка. Нямаше какво да се каже.

— Откъде дойде това?

— Не зная. Отидох сама да посетя гроба и венецът лежеше там на тревата. Беше много красив, просто бели цветя на тъмнозелен фон от листа. Беше съвсем както трябва.

— Но не беше пристигнал за погребението, щяхме да го видим.

— О, не. Изпратен е бил после, изпратен или оставен. Да, оставен, някой го е поставил там, отделно от останалите. С картичката. Франк, кой? Кой? Защо?

Тези въпроси се въртяха в главата ми като комари.

Лицето на Франк беше сериозно и удължено. Той обърна картичката веднъж — два пъти, трепна.

— Някой иска да ни уплаши, или да ни причини зло.

— Е, не мисля, че е последното, — каза той веднага, старият Франк, изпълнен с желание да успокоява.

— Какво причина може да има? Омраза.

— Но никой не те мрази теб, нито Максим, толкова време е минало вече. И… — той отново погледна картичката.

— И Ребека е мъртва.

— Да.

— Франк, трябва да поговорим. Трябва да ми кажеш нещо, което не са ми казвали.

Видях промяната в израза му, нещо се затвори, стана уморен.

— Трябва да зная. Най-важното е да предпазя Максим, но трябва да открия какво е.

— Няма нищо, никакви тайни. Съгласен съм с теб, Максим е щастлив, по-щастлив от години. Товарът е паднал, той никога не бива да разбере за това, което очевидно е просто лоша шега.

— Шега?

— Тогава трик.

— Злобен, вреден, злостен трик, който наранява.

— Да, съгласен съм. Въпреки това, не бих му отдал толкова голямо значение. Искаш ли да го запазя или да го унищожа? Ще бъде по-сигурно.

Погледнах бялата картичка в ръката му. Прав беше, разбира се, трябваше да оставя той да реши. Внимателният, компетентен, разумен Франк. Но картичката ме привличате, гледах черната буква и като магия ме привличаше.

— Виж какво, сигурен съм, че е тази гнила ябълка Джак Фейвъл, той все още е някъде наоколо. Срещнах го веднъж през войната, видях името му във вестника, свързано с грозен шантаж и прочее. Типично за него, имаше извратен мозък и черно чувство за хумор. Това е достойно за него.

Джак Фейвъл, обърнах се да гледам към скалата, за да се окопитя, да сляза до реалността, до доброто и красивото и истинското… Но докато разговаряхме, орелът беше отлетял. Нямаше да го видя пак, си помислих, бях го изгубила и няма никога повече да си спомням колко прекрасен беше и нямаше да си спомням и другото, — картичката, опитът на Франк да не й придава важност, а сега, — другото име.

Джак Фейвъл. Братовчедът на Ребека, един от мъжете, които тя е презирала и с които се е забавлявала, лошият, хилещ се, пияницата Джак Фейвъл. Спомних си, че една сутрин бях с него в една стая в Мандърлей и какво почувствах, когато ме огледа нахално от горе до долу.

— Франк, — казах плахо, — моля те, кажи ми истината.

— Мисля, че винаги съм правил това.

— Криеш ли нещо от мен за Ребека? Нещо станало отдавна, което не зная?

— Не. Мога да те уверя.

— Това, това, — посочих картичката, — ще има ли значение за живота ни? Означава ли, че не можем да се върнем у дома?

Отчаяно исках да каже не, да уреди бъдещето ни, отчаяно исках да е вярно, че венецът е някаква ужасна, глупава шега. Джак Фейвъл. Да, разбира се, беше типично за него. Сигурно се е смял и слюнка му е текла от устата при обмисляне на плана, какво удоволствие е изпитал при изпълнението му. Опитах се да си го представя как пише картичката, как я завързва на зеленото колело, как намира човек да го занесе, като го инструктира, защото не си представях, че той ще го донесе сам в църковния двор.

Джак Фейвъл. Да, разбира се.

— Щом няма от какво да се страхуваме… — казах на Франк.

Слънцето беше залязло и остър ветрец започна да духа над полето с изтравниче. Тръгнахме към джипа.

— От нищо. Дай повече възможност на Максим, останете тук колкото си искате. Защо не вземете под наем кола и да се разходите из Англия, отново ще свикнете с нея, да видите места, които никога не сте посещавали преди!?

— О, да, Франк, това е чудесна идея! Няма причина да не го направим, нали?

— Няма.

Той се усмихна приятелски и с явно облекчение, като ми помогна да се кача в колата.

— Благодаря ти, — казах и във внезапен изблик на радост и облекчение се наведох и го целунах по бузата, защото ми беше възвърнал спокойствието и напрежението и страхът бяха изчезнали, бъдещето беше отново сигурно за нас.

Той се изчерви силно и бързо затвори вратата на джипа, като ме накара да се усмихна. Искаше ми се да кажа на Максим, щяхме да се посмеем заедно, но разбира се, не можех да направя това. Бях толкова облекчена, Франк беше ме убедил, че всичко ще бъде наред, Франк толкова умееше да ме успокоява, Франк ме накара да разбера, че това е нищо, просто една глупава шега.

Такива неща никога не трябваше да се казват, — тревоги, грижи, страхове, а и причините за тях трябваше да се крият.

— Толкова се радвам, че видяхме орела. Максим ще ни завиди.

— Наистина.

— Само ми се щеше да бъде по друго време.

— Да.

— И той да беше тук.

— Разбирам.

— Франк, мислиш ли, че нещо друго ще се случи?

— Господ знае. Е, няма да има подходящ случай, нали?

— Ако е Джак Фейвъл…

— Обзалагам се, че е той.

— Да, да, сигурно си прав.

— Избий го от главата си. Мисля, че така трябва да направиш. Това е отвратително, но не позволявай да те яде, това много ще му хареса.

— На, не. Ще се опитам. Благодаря ти, Франк.

— Чувстваш ли се по-добре сега?

— Да, — отговорих. — Да, разбира се.

Лъжата лесно ми дойде, защото сама й вярвах.

Бързахме по стръмния път надолу към езерото и дългата ниска бяла къща, а облаците се търкаляха заедно с нас и се събираха така, че като стигнахме предната врата, валеше силно и едва се виждаше водата на езерото. Максим четеше „Лунен камък“ до камината, малките момчета строяха пиратско скривалище в един навес навън. По-късно Франк щеше да отиде в Дънаг с Джанет на пазар. Беше толкова тихо, така обикновено, такъв щастлив, сигурен, независим свят. Чувствах се на сигурно място тук, никой не можеше да ни стигне, да ни докосне, искаше ми се да остана тук завинаги.

Но не можех, а при това идеите на Франк изпълваха главата ми, бях изблъскала назад всички мисли за венеца и картичката, както ми беше казал да направя и го бях направила, като размишлявах върху идеята да прекарам известно време след това в изследване на една непозната Англия с кола. Да наблюдавам, да, това ми се искаше да правя, да пътувам и да гледам докато намерим някакво място. Нямах никаква представа къде и как ще изглежда, само бях сигурна, че когато го намерим, веднага ще разбера, че е то.

Исках да избера подходящ момент да го споделя с Максим. Не още, мислех, като седях и четях срещу него и чувах вик отвън, стъпки и отново вик, малките момчета весело си играеха. Мислех си, че ще бъде така и ние ще имаме това. Максим вдигна поглед, усмихна се разсеяно, потънал в четивото си. Още не мога да стигна до него. При това трябваше да съм сигурна, толкова се страхувах, че капанът отново ще щракне за малките ми, крехки надежди и планове и той ще реагира остро, с лошо и потиснато настроение отново, като миналото ще му припомни защо не трябва да останем, защо трябва да бягаме отново.

Глава девета

Не, не стана така. Поне отначало. Имахме още време да останем на слънце, съдбата се отдръпна и ни остави на мира, имахме отсрочка, така че можех да се радвам на надеждите и мечтите си, да ги държа в дланите си, да ги топля и техният огън светеше ярко.

Следващата седмица бях така щастлива, както не съм била през живота си. Направих върховно усилие на волята, съзнателно, всяка сутрин като се събуждах и всяка вечер, преди да заспя, да потисна всякаква мисъл за венеца и открих, че с малко упражнения беше лесно да отвърна мисълта си от това и да не позволя да се тревожа от каквито и да е мисли за миналото и за това, което се беше случило. Настоящето, казвах си, това е твърде ценно, за да се погуби, то е истинското ни щастие. И така си беше. Дните минаваха бавно, мързеливо, към настъпващата зима златната слънчева светлина си почиваше в листата по дърветата, галеше полето, като се прецеждаше през голите клони и омекотяваше твърдите линии и ъгли на всяка къща. Пухкави мъгли се издигаха над реките и мочурите и над самата земя призори, а понякога падаше фин скреж през нощта, появи се нова луна над чемшира и Венера трепкаше до нея. Имаше слънчеви залези и тихи, спокойни нощи, когато лежахме будни и слушахме бухалите.

Максим беше отново млад мъж, с ведро настроение, и спокойствие, които почти не познавах у него и аз го следвах без страх, с леко сърце.

Напуснахме Кроуелови, след като останахме още една нощ и, както Франк предложи, заминахме с една наета кола, бързо прекосихме Шотландия, която съвсем внезапно Максим заяви, че му е омръзнала, че не била това, което иска, а после, на настроение, по спокойни пътища, спирахме, където ни се харесваше. Откритите хълмове и високите полета на северните графства, овчите пасища, после по-меките, по-злачни полета и гори по на юг, дълги празни пространства, скупчени селца, малки пазарни градчета, изградени от камък, всички ни изглеждаха красиви и ни поздравяваха, като лежаха тихо на припек.

Учудена бях колко малко Максим познаваше Англия, колко малко беше пътувал далеч от Мандърлей, той познаваше много повече места в чужбина. А аз не бях пътувала почти никъде, всичко беше ново и очарователно за мен, така че ние изследвахме, откривахме и се радвахме заедно.

Не говорех за бъдещето. Мислех, че няма нужда, че Максим знае какво искам и с изминаването на седмицата започнах да вярвам, че и той го иска, така че плановете ми станаха по-ясни, сега вече бяха нещо повече от мечти.

Сигурно щяхме да се върнем, всичко беше наред. Скоро щяхме да се върнем завинаги.

Не говорех за това, но не очаквах, че ще намерим мястото, където веднага ще разбера, че ще се върнем, не толкова сигурно, не толкова скоро. Покори ме съвсем неочаквано, като че ли се влюбих, но така си и беше, нещо като влюбване…

Бяхме дошли до тази част на Англия, която лежи закътана от високия хребет на Коцуолдските хълмове, един район с дървета и полета в шахматен ред и злачни пасища, кръстосвани от малки поточета, меки, скромни, сънливи места, където ежедневието тече спокойно със собствен ритъм. Тук бяхме напълно доволни, нищо не ни тревожеше — рехави сенки лежаха на земята.

Максим караше мързеливо, прозорецът на колата обикновено беше отворен и ръката му облегната на него. Разговаряхме за дребни, приятни неща, разказвахме си смешки и споделяхме радости, посочвахме си тази или онази очарователна къща или някаква приятна гледка, смеехме се като деца. Сега ми се струва, че бяхме деца, като наваксвахме за дългите години, в които сме били възрастни.

Само веднъж една-единствена забележка, нещо, което Максим каза, извика слаб отглас дълбоко в мен, като слаб далечен звук на звънец, който напомня и тревожи.

Спряхме до малък хотел, който бяхме открили в късния слънчев следобед и като си взимах чантата от Максим и като оглеждах площада на селото, каменните къщи с цвят на масло, кулата на църквата зад тях, казах:

— Ох, колко е хубаво тук, толкова харесвам тази част на Англия.

Максим ме погледна с полуусмивка.

— И на теб също, нали? — попитах аз.

— Да. Защото е толкова далече от морето. — И той бързо се обърна, за да влезе в хотела. Не помръднах, стоях и гледах глупаво след него, без да разбера защо внезапно беше казал това и се тревожех, че той тайно е мислел за стари неща: морето, пристанчето при Мандърлей, лодката, удавянето на Ребека.

Но когато го последвах в хладния, тъмен, малък хол, покрит с плочи и пропит с мирис на пушек от дърва, когато докоснах ръката му и отново погледнах в лицето му, то беше съвсем спокойно, очите откровено ме гледаха, направи някаква весела забележка за това, че харесва мястото, където сме попаднали.

И наистина, как можеше човек да не бъде щастлив тук? Сега, когато си спомням, паметта ми за места е много по-силна, отколкото за лица на хора, които са ми били много близки. Когато отново застана до полирана маса, която е служила за рецепция с малкото си пиринчено звънче и дневника за посетители, подвързан в зелена кожа, зная, че поради един ужасен, случаен трик на съдбата, този спомен щеше да бъде изцяло заличен.

Селото беше доста голямо, къщите и котеджите бяха около един стръмен зелен мегдан с два огромни благородни дъба в центъра му и в далечната му страна течеше широк бистър поток в каменисто корито и под един мост близо до хотела.

Бяхме опитни посетители на хотели, свикнали да преценяват стаите, избирахме тази с най-добро или най-тихо разположение, или скромно се скривахме, като търсехме маса далеч от вратата, в някакъв ъгъл, където нямаше да бъдем изложени на чужди погледи. Беше ни станал навик, не можехме да го изгубим и понякога го мразех, искаше ми се да мина пред всички, с гордо вдигната глава, защото от какво се срамувахме, какво трябваше да крием?

Но, разбира се, никога не направих това заради него, защото беше изключително чувствителен към всеки поглед, към всяко въображаемо пламъче на разпознаване или размисъл в очите на хората, никога нямаше да привлека вниманието към нас. Тук имаше само осем стаи, въпреки че идваха и гости за вечеря, както ни казаха; ресторантът беше няколко стъпала по-надолу и гледаше към градината с малко каменно басейнче в центъра и с чудесни късни рози, които се катереха по стените; имаше малки, скътани ниши със стари, удобни столове и меки кушетки; каменни камини, места за сядане при малки, зарешетени прозорци, имаше часовник, който биеше и друг, който тиктакаше високо, имаше също така едно куче — лабрадор с бяла муцуна при огнището, което веднага хареса Максим и отиде при него, като заби муцуна в ръката му и се облегна на него.

Помислих си, че и това му липсва, като гледах как се беше навел, за да го гали, и, боже мой, на мен също ми липсваше едно куче, за да се разхождам из полето, един компаньон при камината, толкова неща можехме отново да притежаваме. И аз се молех за това с импулсивна, бърза молитва.

Нека да се върнем. Нека да се върнем.

Не питах Максим какви са плановете ни, не смеех.

Предполагах, че евентуално ще се върнем в къщата на Беатрис и отново ще видим Джайлс и Роджър. Знаех, че ще се върнем в чужбина, защото всичко, което имахме, беше заключено в стаята на хотела при езерото. Но мечтата, на която позволявах да живее в дъното на съзнанието ми, беше да отидем там само за кратко, да опаковаме всичко и да го изпратим у дома, не знаех още къде е „у дома“. Но нямаше значение, бързо прескачах това, можехме да наемем някоя къща, където и да е докато решим къде искаме да се установим. Единственото нещо, което имаше значение, беше да се върнем у дома.

Но се страхувах да изрека мечтата си, само се надявах, само шепнех тайно молитвите си.

Прекарахме три спокойни, приятни нощи в нашия хотел и само шумът на потока, който тихо течеше по камъните, нарушаваше тишината. Всеки ден излизахме на разходка, за да наблюдаваме и се наслаждаваме на късното следобедно слънце.

На четвъртия ден се качихме на колата и отидохме петнадесет или двадесет мили по-нататък, като пътувахме през извити, съвсем тесни пътища между ниски гъсталаци от буки, дъбове, кестени, ясени, брястове, някои голи, други все още с по някое листо, нагоре по скатове, надолу по скатове, без особена цел. Спирахме за хляб и сирене в малки селца, странноприемници; почивахме малко, после продължавахме. Храстите все още бяха гъсти с блестящи къпини и тъмни, тъмни трънки; житото отдавна беше ожънато и земята беше кафява отново, тук-там стърчаха жълти купи сено и във всички градини по къщите, край които минавахме, виждахме върховете на боба, попарен от нощната слана; мъже вадеха картофи и навсякъде горяха огньове.

Стигнахме до кръстовище и навлязохме в един път с високи дървета от двете страни, които се извисяваха над нас, а оттатък, измежду сивите стволове видяхме открито пространство, синьо небе и слънчева светлина.

Максим спря колата.

— Не знам.

— Минахме покрай табела.

— Извинявай, не погледнах.

Той се усмихна. Той знае, помислих си, няма нужда да му казвам. Той знае моята мечта.

Шосето се издигаше доста стръмно нагоре и се губеше от погледа ни… Надясно имаше по-тясна пътека, която се катереше между брегове, обраснали с мъх.

— Натам — казах. Не знаех защо, нямаше никаква табела, но не беше случайно, знаех си, нещо ме водеше.

— Вече се изгубихме. Ами ако стане по-лошо?

— Не може, или не сме се изгубили сериозно. Има няколко километра до последното село и лесно ще намерим пътя от там, добре е обозначен.

— А тук — каза Максим като включи отново мотора, — не е.

— О, какво значение има? — Внезапно се почувствах безгрижна и с лека глава. — Хайде да продължим. Продължихме.

Пътеката слезе надолу, стесни се между високи брегове, обрасли с мъх, където се увиваха сиво-зелени стебла, след това отново се изкачваше доста стръмно нагоре. Дърветата бяха над нас, мислех си, че през лятото тук ще е гъсто и тъмно, сплетените клони ще образуват покрив.

След това без предупреждение пътеката излизаше на поляна във формата на полукръг. Спряхме до една дървена табела с написан повторно надпис със зелено върху олющената боя.

Излязох от колата и отидох при нея. Погледнах нагоре. Нямаше никакъв звук, освен от време на време съвсем тихото копринено шумолене на сухи листа при падането на някой орех или съчка между тях. Максим остана в колата.

Мисля, че тогава вече знаех, с това странно шесто чувство неопределеното бъдеще, неясното усещане за бъдещето, което понякога изпитвам. Нищо не бях видяла, само стоях под табелата в средата на пътеката.

И все пак знаех. Усещах сигурност и възбуда. Тук е, намерихме го, точно зад ъгъла, близо съвсем близо.

Табелата сочеше към една пътека, която представляваше кална бразда между дърветата, покрита с листа.

Към Кобетс Брейк

Произнесох името на себе си, бавно го изрекох, като опитвах думите.

Кобетс Брейк.

След това повиках Максим.

Вървяхме по натрупани листа около стотина-двеста метра. Пътеката се наклони надолу така, че трябваше много внимателно да стъпваме, като се държахме за ръце. По едно време катеричка прескочи между два клона пред нас, нямаше никакъв друг звук, освен нашите стъпки, никакво движение, освен нашето.

Чудех се колко надолу ще слизаме и си представях как ще се катерим обратно до колата.

Очите ми бяха вторачени към земята, пристъпвах с голямо внимание и първото нещо, което видях, беше краят на пътеката на едно открито място. Следобедното слънце се прецеждаше през последните тънки клони на дърветата.

Вдигнах очи.

Една груба, къса пътека водеше до вход с филигранни, високи врати от желязо между две каменни колони.

Приближихме се почти спрели дъха си. Спряхме и застанахме в мълчание, а очите ни попиваха, попиваха гледката.

Под нас, на края на пътеката за автомобили, в една вдлъбнатина, обградена от затревени склонове, се издигаше най-красивата къща, която бях виждала. Стори ми се по-красива от Мандърлей, защото не беше така внушителна, не така страшно голяма и величествена, но къща, която веднага покори сърцето ми. Бързо затворих очи, отворих ги отново, като очаквах, че ще изчезне, че е някаква илюзия. Но тя си беше там, огряна от слънцето къща, приказна къща на вълшебства. И все пак не беше някакъв фантастичен замък с кули, а розово-червена къща в елизабетински стил с много комини. Разположена беше сред зелени площи и лехи от рози, с перголи и фонтани и малки орнаментални езерца, но липсваше грижа, растенията бяха оставени на воля, не съвсем подивели, нито напълно изоставени. Сякаш който е живял тук, не е бил в състояние да се справи, опитал се беше, но безуспешно поради липса на достатъчно работна ръка. Зеленият басейн с дървета тук-там се издигаше леко около нея, комините като от захарно цвекло и тухлите по стените бяха в мека охра, в розови оттенъци на мушкато и нежна мида, в тъмножълто и кайсиево, и всички тези цветове се сливаха и преливаха като стените и покривите на някое слънчево италианско градче, кацнало на хълм.

Нямаше никакъв признак на живот, не се чуваха човешки гласове, нито лай на кучета, не излизаше пушек от комините. В Кобетс Брейк беше празно сега, но не мисля, че беше изоставено място, нито пък лишено от обич, не беше някаква напусната къща, за която никой не си спомня.

Стояхме така, хванати за ръце и почти без да дишаме, като малки деца в омагьосана гора и наблюдавахме в почуда, полузамаяни. Често бяхме виждали великолепни къщи по пътя ни миналата седмица, резиденции, дворци, имения — внушителни, пищни, но аз извръщах очите си от тях, обръщах им гръб и бягах.

Тези места нищо не означаваха за мен и животът в тях не беше за нас. Но тази къща беше нещо друго.

Не беше малка, но нямаше вид на важна, привличаше, викаше, канеше, не потискаше. Въпреки че беше празна сега, тиха и малко обрасла с растения, притежаваше топлина, имаше весел вид.

Както стоях там, започнах да мечтая и виждах Максим да се разхожда по пътеката, виждах децата да се катерят по затревените скатове към овцете, които пасяха, чувах виковете им, виждах ги как ми махат, а аз бях клекнала в градината и чистех една леха.

Виждах пушек да се извива от един комин като захарно цвекло и едно малко рошаво кафяво пони до старата ограда отзад.

Тук щях да бъда напълно щастлива, бях сигурна в това, защото щях да направя тази къща своя, щях да я наредя по мой вкус с одобрението на Максим. Както стоях там, се сетих, че никога не съм имала свой дом, нито веднъж в живота, но този ще бъде мой, както Мандърлей не е бил никога. Той принадлежеше на други, на Максим, на семейството му от много поколения и на всички други, на половината графство, на прислугата, на госпожа Данвърс. На Ребека. На мен не е принадлежал.

Но сега не съжалявах за това, не ме интересуваше?! Мандърлей изчезна този следобед, просто изгасна като свещ и го нямаше вече…

Това си мислех, като гледах долу към красивата къща, като виждах как светлината се омекотява и пада мракът, как цветът на стените се променя с отминаването на следобеда. Това ще бъде мое — ще дойдем тук. Знаех си.

Беше някаква, лудост, фантазия, която силно ме обзе в сравнение с реалността, но беше така спокойно, така сигурно, бях в транс и нямах никакви съмнения. Сигурността ми, че бях намерила къщата, че някой ден всичко ще си дойде на мястото, беше твърда и абсолютна.

— Искам да вляза вътре — казах.

— Не можем, естествено. Има катинар на входа.

— Оградата е срутена, виж там, ей там.

— Не.

Но не си отиде. Стоеше зад мен, ръката му на моето рамо и знаех, че и той споделя моите чувства. Нямах никакви съмнения.

— Хайде, — казах и започнах да се изкачвам внимателно по склона покрай оградата, очите ми нито за миг не изпускаха къщата.

След минута-две Максим ме последва и като и погледнах назад, видях, че и той не можеше да откъсне очите си от нея. О, мечтите този ден, светът, в който бях пристъпила, надеждите, които изпитвах. Така ясно си ги спомням.

Обиколихме източната страна на къщата, където градината беше най-изоставена. Стара пергола се простираше от две страни с остатъци от пълзящи растения, шипки и орлови нокти провисваха от нея, глициния, чепата и неокастрена висеше от другата страна, а една пътека през тях между колони водеше към затворена врата. Лехите бяха буренясали и все пак, мислех си, че не много отдавна някой се беше грижил за градината тук и нямаше да има нужда от много работа, за да я възстановим. Виждах се как планирам нещата, събарям едно, закърпвам друго, посаждам повече цветя, като работя усилено с някой местен човек, който знае добре мястото и след няколко лета отново ще я направим прекрасна.

Зад къщата имаше конюшни, покрит с камъни двор и една статуя на клекнало дете в центъра, стара кола и счупена ръчна количка се търкаляха наоколо. Имаше също парник със счупени стъкла, а една червеношийка яростно пееше, кацнала на тънко клонче.

Погледнах нагоре по стените към малките прозорчета на самия връх. Слънцето беше вече ниско, напускаше къщата.

— Максим…

— Сигурно ги няма в страната.

— Не, — отвърнах, — не. Били са тук наскоро, но сега са заминали.

Но после, като го погледнах, видях тъга, изписана на лицето му и той се беше потопил в нея, видях, че изглежда стар и че никога няма да е в състояние да напусне миналото, защото не иска.

Обърнах се. Кобетс Брейк остана в дълбока сянка, тухлите на стените и каменните пътеки от меко виолетово потъмняха в сиво и не само обич към мястото се събуди в мен, но и нещо друго, някаква желязна решителност. Това, което исках, исках го за себе си и моето неподчинение ме стресна и дори уплаши.

Максим ме беше оставил и бавно се връщаше с наведена глава, без да поглежда към къщата. Той няма да говори за нея, си помислих, просто ще си отидем, ще се върнем при колата и ще си заминем. Утре или вдругиден ще сме заминали завинаги, нищо няма да ми бъде отказано, мечтата ми просто няма да се зачете и това място повече никога няма да бъде споменато. Това е неговият начин да се справя с такива неща. Негодувание и горчивина и ужасно самосъжаление се породиха в душата ми. Вече си представях загубата си и как ще я оплаквам. Бях загубила всякакво усещане за действителността, не размишлявах разумно. Трудно беше да вървим по тясната стръмна пътека към мястото, където бяхме оставили колата и Максим вървеше пред мен през всичкото време. Веднъж, само веднъж се спрях, за да си поема дъх и си позволих да погледна назад през една пролука между дърветата и къщата си беше там, тиха, затворена в себе си, потъваше в сенките, но последната светлина от залязващото слънце огряваше три или четири комина на западната страна и те горяха като въглени.

Преминах от радост и надежда към отчаяние. Внезапно ми стана студено.

В колата също беше студено. Държах ръцете си, за да престанат да треперят. Максим не беше проговорил.

Седеше, като че ли чакаше нещо. Погледнах го.

— Сигурно много ще закъснеем за чая — казах с равен глас. — Ще взема топла баня като се върнем.

Максим хвана двете ми ръце и ги стисна в своите.

— Миличкото ми, — каза той и видях, че ме гледа с безкрайна обич, по стария начин. — Опитваш се толкова много да ме пазиш, да ме закриляш, а всъщност не е необходимо. Толкова се стараеш да скриеш това, което искаш, своите чувства, и разбира се, не успяваш.

— Какво искаш да кажеш? — попитах с внезапен гняв, почти през сълзи от разочарование и мъка. — Какво наистина искаш да кажеш? Хайде, много ми е студено.

— Познавам те, — каза той, като все още държеше ръцете ми. — Познавам те много добре.

— Не ми говори като на глупачка или на глупаво малко същество, към което трябва да бъдем отстъпчиви и покровителствени.

— Да. Да. Това правех. Прости ми.

— Максим…

— Не, ти си напълно права да протестираш.

— Това е просто…

— Знам.

— Наистина ли?

— Кобетс Брейк, — след това каза той, като размишляваше, — странно име. Как мислиш, кой е Кобет?

Но аз не отговорих. Не исках просто така да разговарям за къщата, като че ли случайно бяхме попаднали на нея и я оглеждахме като туристи из чужд град, към който не изпитваме голям интерес. Отивахме си, нямаше повече да я видим. Това беше всичко. Щеше да бъде по-добре, помислих си, ако изобщо не бяхме я видели.

— Напълно си права за чая.

— Няма значение.

— Не, но признавам, че ми се пие.

— Съжалявам, моя е вината…

— Така ли? Защо?

— Толкова време прекарахме тук. Трябваше да ми кажеш, да ме накараш да си тръгнем.

— Не исках. Така че щом няма да има чай, добре е да използваме по-полезно времето.

— Какво искаш да кажеш?

Той пусна ръцете ми и се вгледа в колата.

— Минахме край една ферма, спомняш ли си? Четвърт миля от кръстовището, точно преди да се загубим. Нарича се Хоум Фарм.

Той зави майсторски в полянката.

— Предполагам, че ако спрем там и попитаме, ще могат да ти кажат всичко, което искаш да знаеш за къщата.

Там ни предложиха чай, — силен, сладък чай в най-красивия китайски сервиз, който взеха от предната стая и парчета топъл плодов кейк с масло. Бяхме добре дошли, казаха те, много посетители не минавали от тук, било тихо, винаги тихо. Това ми харесва, отговорих аз, ние сме хора тихи, свикнали сме на това. Максим разговаряше с фермера за жътвата, за овцете и за млечното стадо, за грижите за дърветата, а я нямаше мъжката работна ръка след войната. Говореха като се разхождахме из двора и той беше щастлив, помислих си, точно това обичаше в Мандърлей, да придружава Франк при наемателите, фермите и котеджите, като знаеше как да разговаря с хората, да се разбира с тях по начин, по който аз не можех поради това, че бях неумела и несигурна в положението си.

Останах с жената, госпожа Пек в кухнята и ядях парчето плодов кейк, като си топлех ръцете на чашата с чай, с леко и щастливо сърце, защото всичко щеше да бъде наред, знаех го. В двора се разхождаха кокошки и едно малко човече заедно с тях, като крачеше с пълничките си крачета. Щяхме да идваме често тук, си мислех, ще водя децата, ще получат познания за животните, ще помагат да се хранят прасетата, ще излизат на полето при първите агнета. Те ще бъдат наши съседи.

Тя ми сипа още чай, като доливаше в чайника топла вода от котлето на печката и същевременно водеше разговора.

— Стигна се до войната, — каза тя, — всичко стана много по-тежко, всички помощници си отидоха, мъжете трябваше да напуснат и останаха само момчета. След това за известно време тук имаше няколко военнопленници от лагера. Италианци бяха, без думичка английски и само един-двама искаха да научат малко. Сигурно защото им беше чужд и от шока, че са далеч от тяхната страна. Човек ще се почувства несигурен в такова положение.

Да, помислих си, да, наистина така е.

— Един от тях насади лозичката, може би сте я видели. Опита се да й помогне да расте и наистина порасна, там отстрани, защитена от старата стена. И все пак гроздето беше дребно, черно и горчиво…

— Ще се върнат ли, ще отворят ли отново къщата?

Часовникът тракаше в кухнята в ритъм с моето сърце.

— Старата двойка? Не, не. Виждах, че не могат да се, справят, много преди да си признаят. А и сами бяха дошли до това заключение.

Тя седеше срещу мен на кухненската маса, красива жена с чудесен ореол от кестенява коса и едро лице.

Хареса ми. Виждах се да седя тук, да бъбря някой следобед, да й се доверявам, да научавам нещо за къщата, градината и децата, защото щях сама да се справям, доколкото мога с някоя местна помощничка и човек да готви. Не исках тълпи от прислужници да тичат из къщата ми, както тичаха в Мандърлей, строги с една ужасна йерархия.

— Не, няма да се върнат.

Сърцето ми подскочи…

— Синът, господин Родърик, когато завърши службата си, предполагам, че ще се върне у дома, ще отвори отново старата къща. Той има и сестра, но тя е омъжена и си има своя къща, съмнявам се, че ще се интересува. Не, само господин Родърик. Изпраща ни писма от време на време, като иска да направим това или онова и, разбира се, господин Терънт, агентът, той фактически се занимава с имота.

Чух плач от двора, когато малкото се спъна и падна на камъните, а тя изтича при него и го успокояваше, вдигна го и видях, че Максим и фермерът се бяха върнали и разговаряха до вратата. Небето стана синьо като паче яйце, тук-там с валма облаци, тъмни като боровинки и сини сливи и индиго, а слънцето бързо залязваше. В далечния ъгъл на двора прасето шумно грухтеше до коритото.

Не ми се искаше да си тръгвам, не ми се искаше денят да свърши. Извърнах се и ги гледах, като им махах на тръгване и продължавах да гледам още дълго, когато бяхме вече много далеч и те не се виждаха.

Глава десета

Всяка сутрин през първите седмици на брака ни седях срещу Максим на закуска и всяка вечер на вечеря в такова повишено, неестествено настроение, че трябваше често да се извинявам и да изляза, за да намеря огледало в някоя стая и да се взирам в лицето си, като търсех нещо познато, за което да се хвана. Не бях в състояние да приема изобщо, че бях там, в тези места по право, че Максим се беше оженил за мен така, че сега бях госпожа де Уинтър. Спомням си маси до прозорци над лагуната на Венеция, маси на малки площадчета, застлани е камъни, маси със запалени свещи, маси огрени от слънцето, маси с играта на слънчеви петна и сенки, хвърляни от дърветата над тях и цвета на някои блюда, поставени в бели чинии, ширитите по сакото на някой сервитьор.

Мислех си, това не може да е истина, коя съм аз? Къде съм? Не може да бъда тук, не съм повече аз, не е възможно да съм толкова щастлива. Свикнах с това чувство и то не ме напусна, а после, когато се върнахме у дома в Мандърлей, имах усещане за нереалност.

А сега седях на друга маса, но много далеч от една голяма каменна камина, в която гореше огън, срещу Максим, в нашия селски хотел и в кръга, осветен от лампата с книжен абажур се върна старото усещане за нереалност, отчаяно се опитвах да разбера какво се беше случило с мен. Не се криехме вече в друга страна, не ядяхме друга храна, не се държахме вкопчени един за друг за сигурност, не се страхувахме от начина, по който говорехме, от чужденци, от миналото. Бяхме освободени от всичко това и бяхме излезли навън, в слънчевата светлина.

Ще се върнем у дома, знаех го. Нямаше нужда отново да бягаме. Максим трябваше да се изправи пред всичко това, нямаше друг начин. Най-лошото премина, беше изтръгнал жилото от паметта си, всичко беше наред.

Кобетс Брейк беше в съзнанието ми, розово-червена, красива в затревения си леген и отново се обръщах, за да я гледам и ме обземаше голяма радост. Нямаше причина да не бъде наша, знаех, че така ще стане, исках я и по силата на моето желание това щеше да се осъществи. Никога не съм била така убедена в нещо, вярвах страстно като току-що новопокръстен човек, че ще го осъществя.

Тази вечер храната беше чудесна и за разлика от първите вечери, когато бях в такова повишено настроение, че не ми се ядеше, сега ядох с огромен апетит, гладна, с отпуснати нерви, сигурна в себе си. Имахме печена пъстърва и печен фазан с тъмна и хрупкава кожица, картофите бяха пухкави, посипани с дъхав вкусен магданоз и някакъв ябълков пудинг, страшно сладък, гарниран със стафиди.

Ядохме бавно и изпихме една бутилка много хубаво бордо, наслаждавахме се на огъня и на спортни гравюри и на две маслени картини на кучета над бюфета. Сервитьорката работеше бавно, беше пълничка с бенка до окото, нямаше сол в солницата, когато я поискахме. Погледнах ръцете си, стария бял белег до нокътя, брачната ми халка, вече добре позната, но не бях тук, — мислех си, тази дълбока, пищна радост, това чудесно ново начало не можеше да бъде действително, но аз си затварях очите и отново се намирахме в тази малка, обикновена, много по-скучна столова в нашия хотел край чуждото езеро.

Погледнах Максим. Действително беше, истина беше, прочетох го в лицето му — бяхме преодолели нещата.

Ударът дойде малко по-късно.

От време на време говорехме за къщата, не някакви практични въпроси, не сериозно, някак си предпазливо.

Дали ще я продадат? Или да я дадат под наем? Старата двойка дали ще се върне и дали синът отново ще я отвори? Как ще разберем какво става? Как изглежда отвътре? Имаше ли нужда от ремонти, студена ли беше, износена, неприветлива?

Нямах нужда да зная. Нямах никакви съмнения и не се тревожех, всичко щеше да е наред.

Разговаряхме за учудването си, за това как къщата си лежеше там тайно, в очакване да дойдем, как се бяхме изгубили и как намерихме случайно пътеката и отидохме при нея.

Нямаше нужда да казвам на Максим какво искам, нито пък да го питам. Може би не се осмелявах. Понякога той все така скачаше, озъбваше се, стряскаше ме, понякога беше нетърпелив, студен, понякога рязко си тръгваше като ме изключваше. Не можех да рискувам такова нещо да се случи сега, къщата имаше твърде голямо значение, — това, което означаваше, това, което мечтаех да означава, беше твърде важно.

Дали не строях една добре уравновесена, красива къща от картон? Въздушен замък? Да, един слаб, тъжен глас в мен прошепна да, но аз се извърнах и му се присмях, храбро и непокорно. Бяхме водени до Кобетс Брейк през всяка стъпка на нашето пътешествие, може би не само тази седмица, но дълги години сме били насочвани към нея, — вярвах с ужасна, суеверна настойчивост, твърде нехарактерна за мен.

Само веднъж тази вечер преди най-лошия момент получих слабо предупреждение, предчувствие, напомняне, което веднага отхвърлих.

Отидох в стаята да донеса книгата на Максим и когато отворих вратата видях, че луната свети през прозореца и хвърля ясна светлина върху покривката на леглото. Тази гледка събуди ясно в съзнанието ми картината на венеца от бели цветя и при това стомахът ми се сви от страх, бяха там, можех да докосна цветовете, усещах краищата на кремавата картичка с пръстите си, взирах се в красиво оформената черна буква Р.

„Не“, бързо прошепнах в празната стая. „Не“ и бързо запалих лампата така, че всичко отново стана обикновено, намерих книгата на Максим и изскочих от стаята и въпреки че знаех, че в съзнанието си все още носех образа на венеца, вероятно щеше да бъде там завинаги, не можех да избягам от него, бях по-силна от всякога. Видът на къщата ми беше дал огромна, почти магическа сила, венецът и картичката не можеха да ме наранят, нищо не бяха, тривиална шега. Изпълних съзнанието си с мисли за къщата и това ме ободри веднага, обърнах се към нейния ясен, спокоен образ с благодарност, като я надарих с такава сила, такава доброта и надежда.

Спрях на вратата и гледах с голяма любов и задоволство картината в хола.

Кафето беше сервирано, каните и чашите бяха сложени на ниска масичка пред камината и Максим, седнал в голям фотьойл, се беше навел и галеше едно едро куче, проснало се пред него, което ръмжеше от удоволствие.

Нямаше никой друг в хола, така че можеше да се каже, че ни принадлежеше, че е стая в собствената ни къща вместо в хотел…

Имах си книга, но не ми се четеше, бях твърде щастлива с настоящето и света, който сама си бях изградила, за да ми се иска да се потопя в друг свят.

Така че за известно време просто седях до Максим, пиех си кафето, като се наслаждавах на топлината от камината, слушах тракането на часовника и след това биенето и нищо не ме засягаше, струваше ми се, че нищо не е в състояние да стори това.

Но след известно време се огледах наоколо, за да се занимая с нещо, като си мечтаех да съм жена с плетиво или бродерия, възнамерявах да стана такава. Е, добре, като отидем там, ще имам кошничка с неща за кърпене, виждах я сега, една кръгла плетена кошница, подплатена с памучна тъкан и с порцеланова дръжка на капака.

В ъгъла имаше бюфет с полуотворена врата. Отидох да видя какво има там и открих игри, кутии с табла, шах и детски игри, кубчета със смелия Безстрашко, една гора от камбанки, лов, един албум с пощенски картички, няколко карти на местността и един географски речник, но нищо, което да ме забавлява по-дълго време. Просто ми беше приятно да си седя, но знаех, че това дразни Максим, той вдигна рязко поглед от книгата си, като искаше да се настаня и да не се движа. Отидох при масата в центъра на стаята и взех куп списания. Те бяха с картини от провинцията от преди войната, внимателно подредени по дати и очевидно се грижеха за тях, — предполагам, понеже не можеха да се намерят напоследък. Започнах да ги разглеждам, демодираните рокли и реклами със странно изписани букви, снимки от ловни балове и жени странично яхнали коне, прочетох една статия за катедралата Сейнт Пол и друга за зайци и това ми достави такова носталгично удоволствие, — напомняха ми за журнали, които понякога четях през време на нашето заточение, стари броеве на Дъ Фийлд и как бях научила цели страници наизуст, как описанията и рисунките, най-малките подробности от природата на Англия задоволяваха малко носталгията ми, как трябваше да ги крия от Максим, защото се страхувах да не извикат твърде много спомени и желания у него, да не го наранят.

Едно дърво в огъня разпръсна искри. Кучето се премести, изръмжа и продължи да спи, отнякъде в хотела се чу глас, след това друг, кратък смях, тракане на чинии. Отново тишина. Другите, които вечеряха тук, си бяха отишли, качили се бяха горе или излезли. Веднъж Максим вдигна глава от „Лунния камък“, за да се усмихне, веднъж да хвърли дърва в огъня. Това е щастие, мислех си, това е щастието сега. И къщата Кобетс Брейк се полюшна като кораб на котва, спокойна, очакваща под лунната светлина.

Небрежно обърнах страницата.

Шокът беше неописуем.

Списанието беше старо, преди повече от петнадесет години. В онези години преди войната харесваха такива великолепни неща.

Беше снимка на цялата страница. Тя стоеше на върха на огромното стълбище, едната ръка леко сложена на перилото, другата на кръста, почти като на манекен. Позата беше изкуствена, при това точно премерена, прожекторът насочен така, че да я осветлява най-добре. Облечена беше в официална рокля от сатен в тъмен цвят, без ръкави, но с презрамка от деколтето, с рюшове през едното рамо и пелерина от самур, небрежно провесена през ръката й. Главата й беше леко извърната назад, като разкриваше дългата й бяла шия, черната й коса падаше в небрежни, безукорно сресани вълни, дълга, лъскава.

„Видели сте четките й, нали?“ Чух един глас да ми шепне. „Косата й стигаше под кръста й, когато се омъжи. Господин де Уинтъря решеше тогава.“

Виждаше се галерията зад нея горе на стълбата, балюстрадата и коридорът, преминаващ в сянка.

Сетих се, че никога не бях я виждала. Всички говореха за нея, всички я описваха, знаех как изглежда в подробности, колко е била висока и стройна, колко елегантна, с каква бяла кожа, знаех за черната й коса. За нейната красота. Но нямаше фотография, нито рисунка, нито портрет някъде.

И тъй, досега не бях я виждала.

Гледахме се една друга и сега виждах красотата и арогантността, тази искрица пренебрежение в очите й, студенината, силата на волята. Тя ме гледаше учудено и със съжаление, като ме презираше от голямата си висота, с която властваше от стълбището над хола.

„Мислите ли, че мъртвите се връщат и наблюдават живите!?“ — каза шепнещият глас на жената.

Отвърнах бързо погледа си от смелия й, учуден, триумфиращ поглед, от напечатаните отдолу думи, обикновени, прости, черни и бели думи от отдавна минали години, един ред като много други отпечатани там, седмица след седмица, под някоя фотография на човек от висшето общество.

Госпожа Максим де Уинтър, в Мандърлей.

След това започна кошмарът и може би едва след година се събудихме от него, а може би изобщо не се събудихме. Минаха само няколко секунди, докато наблюдавах снимката, замаяна, че я виждам най-после, смазана, че това става тук, че е стояла на масата в този забутан малък хотел сред другите и ме е очаквала през дългите години да дойдем тук.

„Госпожа Максим де Уинтър, в Мандърлей.“

Затворих списанието, като мърморех нещо и побягнах, като едва не се спънах в чантата си, оставена на пода. Максим повдигна учудено очи. Чух го, че задава някакъв въпрос, но не останах да му отговоря, не можех.

Той не трябва да я види, не трябва да знае. Препъвах се по стълбите, сърцето ми биеше като бурно море в гърдите ми, в главата ми и тя беше с мен, бледото й, високомерно, засмяно лице, леко пренебрежителният й израз, отправен към мен, като отмахваше черната си коса от раменете, поставила леко ръката си върху перилото на стълбището. Ребека. Винаги бях искала да я видя, години наред ме беше отблъсквала и привличала, но тя беше мъртва и аз се мислех освободена от нея. Той не бива да я види.

В нашата стая започнах да късам снимката й от списанието с треперещи ръце, хартията беше твърда и лъскава, здраво закрепена, не можех да я откъсна и когато най-после успях, тя се сгъна напреко така, че ръката и едната страна на елегантната й рокля бяха скъсани и една част остана в списанието, но лицето не беше засегнато. Тя все още ме гледаше леко усмихната, властна, когато Максим отвори вратата на стаята.

След това всичко стана ужасно и светът, като лъскавата фотография се разкъса на две. Последва само моят страх и гневът на Максим и неговото вглъбяване в себе си, неговото поведение беше такова, сякаш бях виновна и бях направила това нарочно.

Нямах време да скрия хартията, той я издърпа от ръцете ми и видях как лицето му побледня, устните му се стиснаха, след като бързо я погледна.

Госпожа Максим де Уинтър, от Мандърлей.

Ако бих могла да видя бъдещето, преди да се случи и бих попитала как ще се държи, бих казала внимателен, разтревожен за мен, но спокоен, нежно да ме прегръща и да ми казва да не мисля за това, да не допуска да ме тревожи, защото не беше нищо, всичко е минало, тя повече не може да ни нарани…

Но той не се държа така, поради което разбрах, че тя все още имаше власт над него, както и над мен, лъгала съм се години наред, като съм живяла в глупашки рай.

Тази нощ една врата се затвори, като ни откъсна от бъдещето, което бях запланувала. Това беше край на всички надежди, на всички мечти, на нашето щастие.

Усещах, че ми става лошо, стомахът ми се свиваше от мъка, започнах да хапя отново едната страна на нокътя си, както правех преди, в ранните нервни дни. Той забеляза и се отвърна раздразнен.

Смачка снимката в ръката си, изви я няколко пъти, но я задържа, хвърли остатъка от списанието в кошчето за боклук.

— По-добре извади куфарите и започни да прибираш багажа. Не е късно, ще отида да видя дали мога да ги събудя, за да ми приготвят сметката.

Обърнах се към него.

— Къде отиваме? Какво ще нравим?

— Ще се махаме от тук.

— Но кога?

— Утре сутринта, колкото може по-рано, по възможност преди закуска. Можем да спрем и да хапнем нещо по пътя, ако си гладна.

Не посмях да питам повече. Мислех, че възнамерява да прекъснем пътуването и да се върнем при Джайлс. А после какво? Не исках да мисля за това.

Той ме остави сама. Смачканата снимка беше все още в ръката му. Мислех, че ще я хвърли в огъня долу и ще иска да я види напълно изгоряла и изпитах особен, суеверен импулс да изтичам и да го спра. Страхувах се от това какво може да ни се случи, какво ще направи тя, за да си отмъсти.

Казах си, не бъди глупачка, не бъди дете, като измъквах куфарите от гардероба, тя е мъртва, това е просто една снимка, сега тя не може да ни навреди. Но тя ни навреди, си мислех с мъка, като сгъвах рокли, пижами, чорапи, като отделях малкото неща, които щяха да ни трябват сутринта. Тя смаза надеждите ми, тя спука слабия ми, прозрачен балон за бъдещето.

Нямаше да живеем в Кобетс Брейк, никога нямаше да дойдем в тази част на Англия, това също се помрачи, Максим никога няма да иска да види тези места отново.

Тогава къде? Наредих един куп носни кърпи. Да се върнем в къщата на Джайлс? А след това? Сигурно ще има някъде някое ъгълче, за да се скрием. Започнах напрегнато да мисля за пътуването ни от Шотландия насам, като се опитвах да си спомня някое красиво, затънтено място, което и двамата харесвахме, но не можах да измисля нищо. Бях видяла къщата, която исках, тя беше затъмнила всичко останало, и това щеше да бъде завинаги. Тя беше нещо повече от къща, а сега, тъй като никога нямаше да отидем там, нямаше да я видим отново, тя стана още по-изящна в съзнанието ми, стана изгубеният рай и аз бях завинаги заключена извън оградата й, осъдена да гледам недостижимата й розово-червена красота, хваната в безвремието на настоящето, в зеления й затревен леген.

Спах ужасно неспокойно тази нощ и се събудих много рано, преди още да се развидели и после останах да лежа, изнемощяла и огорчена от чувство за нещастие и страшно разочарование. Максим почти не ми говореше, само стоеше замислен при прозореца, докато аз привършвах с прибирането на багажа. Сметката беше платена, нямаше нищо, което да ни задържа повече.

— Хареса ми тук — продумах тихо.

— Да.

— Максим…

— Не. — Той дойде и застана пред мен, като ме гледаше право в лицето. Кожата му беше посивяла, бръчките от носа към устата му бяха станали по-дълбоки през последния час. Погледът му беше унесен, той се беше отдалечил от мен и аз не можех да го достигна.

— Няма никакво значение — казах.

— Каквото и да се случи, — каза Максим с тих, пресипнал глас, — където и да отидем, каквото и да правим, ще бъде същото. Докато сме тук, няма да имаме спокойствие, не можем да рискуваме, ще има нещо като това, което ни очаква, някой капан, готов да щракне, а при това, това не е нищо, тривиалност, други неща може да бъдат… — Той не продължи. Хванах ръката му, вдигнах я и я допрях до лицето си, отчаяна внезапно, защото трябваше да спасим нещо, като му се молех за това.

— Просто сме слаби, — казах. — Максим, толкова е глупаво, ние сме възрастни хора, не можем да бягаме поради, ти си прав, поради нищо. Някаква глупава банална случка, ние сме заедно, всичко ще бъде наред.

— Не…

— Нищо не може да ни докосне.

— Не.

— Но може. Ти го знаеш, нали?

Той леко отдръпна ръката си от моята. Не можех да го погледна в лицето, сълзите напираха в очите ми. Всичко, просто всичко беше загубено, никога няма да се върнем. И бях изпълнена с отвратителна, горчива омраза към нея, към това, което е била, но още по-лошо, — към Максим за това, което беше направил и това ме уплаши и ме промени, никога по-рано не бях изпитвала друго чувство към него, освен любов. Любов и страх.

Скоро след като стана светло, когато слънцето се показа над облаците, ние си заминахме. Гледах напред и не можех да погледна нито веднъж назад към малките каменни къщички около площада. Никой нямаше, бяхме видели само пълната, сънлива сервитьорка, която приготвяше нещата за закуска. Хвърлих поглед в хола като минавахме. Камината беше изчистена и нови дърва поставени в студеното огнище. Купът списания беше сложен на един прозорец. Кучето не се виждаше никъде.

— Нека аз да карам, — казах. — Исках да карам бавно, да прекарам пътуването през пръстите си. При това, ако аз карам, няма да мога лесно да мисля. Но той не ми даде, посочи ми другата врата, като включи нетърпеливо мотора преди дори да успея да седна, пръстите му барабаняха по волана.

След това не бях в състояние повече да мълча, да търпя болката от това, че си заминаваме, разочарованието ми и мъката се изляха. Извиках:

— О, защо, защо трябва да е така? Защо всичко трябва да се разваля? Не можем да продължаваме да бягаме и да бягаме. Знам, че не ти беше приятно да я видиш и на мен не ми беше, получих най-силен шок. Но Максим, това е нищо, какво е? Една снимка. Нито повече, нито по-лошо, просто една стара снимка в едно старо списание.

Той не отговори, само продължаваше да кара, много добре и много бързо, ужасно съсредоточен. Вече бяхме напуснали хубавите хълмове на Котцуолд и отивахме на запад.

— Не искам по този начин да завърши и да бъде изтрито, като че ли не е било…

— Какво?

— Тази седмица. Шотландия. Това пътуване…

— Е, свърши се.

— Трябва ли да свърши?

През шосето премина стадо овце, като се прехвърляше от едно поле в друго, една бавна, развълнувана река. Трябваше да спрем.

Помислих си, човек никога не вижда истински овце в чужбина, само смешни дребни кози — слаби, мършави скокливи същества. Не солидните, кремави, приятни английски овце.

Имаше разпръснати овце по зеления леген над Кобетс Брейк.

Усетих сълзи да парят очите ми.

— Телефонирах на Джайлс, за да му съобщя какво ще правим, — каза Максим като тръгнахме бавно напред. — Но никой не отговори. Няма значение, мога да спра и да се обадя от друго място.

Гледах през сълзи от прозореца. Шарено в черно и бяло куче тичаше напред-назад след овцете, клякаше като ги водеше към отсрещното поле. Спуснах малко прозореца надолу. Помислих си, че сигурно се казва Шеп, Шен или Лад. Но като минахме покрай фермера и той вдигна ръка, за да ни поздрави, чух го да вика: „Джес. Ела тук, момче. Джес.“

Не исках да питам какво ще каже на Джайлс. Максим беше решил какво ще правим, трябваше да го следвам.

Отново караше бързо, като внимателно гледаше напред през очила, съсредоточен и мрачен.

— Кобетс Брейк — почти прошепнах.

— Какво?

— Къщата.

— Какво къщата?

— Харесах я. Исках я. Никога не съм искала някое място така, никога не съм чувствала, че принадлежа там. Разбираш ли?

Чаках, но не последва отговор. Ако бях имала ум и усет, или някаква деликатност, щях да мълча, но не можех, чувствах се наранена и гневна и лишена от деликатност.

— Ти си имал Мандърлей. Обичаше го повече от всичко друго, обичаше го страстно, знаеш какво искам да кажа.

— Трябва ли да говорим за всичко това?

— Но никога не беше мой, никога не съм принадлежала там, съвсем не.

— Но сега никой не принадлежи там.

— Исках място, което да бъде мое, наше, където можем да се установим и да принадлежим и да е наше, мое… — Не се изказах до край.

— Съжалявам. Това е невъзможно.

— Защо? Защо трябва да е така? Не беше ли щастлив тази последна седмица? Не ти ли беше приятно да си у дома? Да си в Англия? Мисля, че ти беше.

— Да, — каза той тихо. — Да. Бях щастлив повече, отколкото мога да го изразя или да го понеса. Но това не е щастие, което е възможно или което може да продължи.

— Но къщата…

— Къщата беше една мечта. Една фантазия. Нещо повече, трябва да я забравиш.

Бяхме влезли в едно градче и Максим паркираше.

— Хайде ела, по-добре да закусим. Ето един хотел там, изглежда доста приличен. Иди седни и поръчай нещо, ще изпратя телеграма на Джайлс.

Мълчаливо излязох и направих каквото ми каза.

Фоайето на ресторанта беше доста студена стая с бюфет, покрит с блюда и наоколо с важни сервитьорки. Седнах и поръчах кафе и препечен хляб и готвено за Максим.

Нямаше да мога да ям нищо, препеченият хляб беше повод да са заети ръцете ми и защото все още имах някакъв страх от сервитьори, все още трябваше да се старая да им бъда приятна. Имаше няколко мъже по масите, които солидно дъвчеха и четяха вестници. Кафето, слабо, но топло пристигна, когато Максим се върна.

— Говорих с него, — каза той, като разгръщаше салфетката си. — Все още звучи ужасно, изглежда, че не може да се съвземе.

Изпих си кафето, защото не исках да говоря, гледах тъжно покривката, защото не можех да го гледам:

Чувствах се като някой на края на една любовна история, като изяснява последни подробности преди раздялата, всякакъв интерес, живот и цвят бяха изчезнали от света.

— Ще трябва да се върне отново на работа. Казах му да отиде в Лондон за една седмица, да започне да си възстановява интереса към живота.

— Не те познавам, — казах.

И тогава го погледнах.

Той бързо мажеше масло върху препечената филия, като я разряза на малки квадратчета, както бях свикнала да го виждам да прави всяка сутрин в продължение на единадесет години.

— Какво?

— Не те познавам. Кой си ти? Не разбирам какво ти става?

Това беше самата истина. Нещо го беше променило, измъкнало отново този твърд, пренебрежителен маниер, който смятах, че си е отишъл, само една защита срещу старото нещастие, от което сега нямаше абсолютно никаква нужда.

— Изглеждаш като че нямаш никакви чувства, никакво внимание, говориш за Джайлс с пренебрежение. А по отношение на Беатрис? Тя ти беше сестра.

— Мислех, че я обичаш. Аз я обичах. Обичах я и сега ми липсва и разбирам какво чувства Джайлс. Мразя това, че не можеш…

— Съжалявам. — Той остави ножа си и посегна да хване ръката ми. За един миг, за първи път се поколебах да му я подам.

— Знам, просто не мога да приема начина, по който Джайлс се държи. Не че не разбирам какво чувства.

— Начина, по който го проявява.

— Да.

— От какво се страхуваш, Максим?

Той продължи да закусва.

— От нищо, — отвърна той. — Съвсем от нищо. Изяж си филийката.

— Не съм гладна.

— Не искам отново да спирам.

— Докато стигнем там ли? — Вдигнах каната с кафето. Имахме още дълъг път и реших, че е по-добре да пия.

— Не отиваме там, — каза Максим. — Помолих Джайлс да опакова каквото имаме и да го изпрати. Не виждам никакъв смисъл. Всичко ще бъде наред. Обещавам. Веднъж да си отидем и всичко ще бъде наред.

— Да си отидем отново? — казах и думите звучаха странно в устата ми, сякаш беше замръзнала и не можех добре да говоря.

— Да.

Погледнах през прозореца на ресторанта, през мрежестите половин пердета към улицата. Едно малко дете със синя шапка седеше на средата на тротоара и ревеше, като тропаше с крачка до разтревожената и смутена майка. Беше смешно или тъжно, но не ме заинтересуваха, нищо не ме интересуваше вече. Мислех си, не бива да обръщам внимание, не бива да обръщам внимание. С Максим съм, трябва да се грижа за него, да споделям неговите чувства.

— Къде отиваме? — успях да попитам и една слаба искрица надежда се промъкна в мен, защото може би всичко ще бъде наред, както той каза, някак си ще се оправи.

Той ме погледна учудено, като протегна чашата си за още кафе.

— Не, — бързо добавих. — Разбира се.

Вдигнах сребърната кана и за секунда отраженията ни блеснаха срещу нас от повърхността й, изкривени чужди.

— Колко глупаво. Разбира се, знам много добре, че се връщаме.

— Няма друг начин. Не е възможно. Виждаш, миличка моя, разбираш, нали?

Погледнах го в лицето и се усмихнах с мила, фалшива, нечестна усмивка.

— Да, — отвърнах. — Да, Максим, разбира се.

Нашето бягство стана бързо, много лесно, просто карахме и карахме през останалата част на Англия и тя остана зад нас като развиваща се панделка и ние я изоставихме. Той остана верен на думата си, не спряхме, освен веднъж, за да налеем бензин, така че стигнахме Дувър късно следобед. Беше уредил колата да се остави в един гараж и предполагам да се прибере по-късно от някого, но не питах. Беше телеграфирал предварително за билети също, всичко беше уредено.

Рано се качихме на вечерния кораб. Имаше малко хора.

— Ще хванем спален вагон от Кале, — каза Максим. — Ангажирал съм легла, ще можеш да си легнеш веднага след вечеря.

Да спя, си мислех с учудване, да спя. Вечеря. Да. Всичко е наредено, всичко ще се оправи, като че ли е обикновено пътешествие. А после, внезапно, нищо не ме интересуваше вече, просто престанах да чувствам, престанах изобщо да мисля, бях твърде уморена. Изминалата седмица беше вихрушка от несъответстващи преживявания, емоционални, тревожни, не можех да ги различа едно от друго или да разбера кои доминираха, кои имаха значение — шоковете, страхът, удоволствието или болката.

Максим бързо премина през кея и по стълбичката на кораба, като гледаше право напред, раздразнен от носача, защото влачеше количката с багажа ни. Седна в хола и започна да чете първото издание на вечерния вестник, който момчето беше донесло и когато го погледнах, отново видях облекчение по лицето му. Деликатните бръчки на тревога и грижа вече се бяха изгладили.

Излязох на палубата и застанах до парапета, като наблюдавах приготовленията за отплаване, а после се обърнах към нея, като си казах, че е за последен път, и се загледах в нея. Кобетс Брейк се появи в съзнанието ми като друг кораб, акостирал в спокойни води, невероятно красива и след това друга се появи до нея, по-величествена, по-сурова, но по свой начин също красива, — Мандърлей, сребърносива и тайнствена под лунните лъчи.

Тогава се почувствах стара, сякаш половината ми живот вече беше отминал и всички важни неща са минали, а не предстоящи, стара преди още да съм била истински млада.

Стоях там, с ръце на перилата, като гледах долу, докато засвириха сирените и потеглихме, гледах празното пространство между кораба и кея, което се увеличаваше, виждах, как водата се разлива във все по-широка ивица, наблюдавах как Англия се отдалечава от мен — не можех вече да я докосна и скоро с настъпването на тъмнината я изгубих от очи.

Втора част

Глава единадесета

И тъй, всичко свърши и скоро приех този факт и обърнах гръб на мечтата за къщата, така че тя стана разпокъсана и нематериална и когато се опитвах да си я представя, открих, че не мога.

Колко бързо свикваме с нещата.

Едва прекарахме и една нощ в нашия стар хотел, достатъчно дълго, за да опаковаме останалия ни багаж и да платим каквото дължахме на управителя, който се държа грубо, защото беше загубил това, на което се беше надявал през зимата.

Това не ни интересуваше.

— Искам толкова неща да ти покажа, — каза Максим. — Горкото момиче, беше като затворник в мрачна килия и много търпелива. Е, ще си наваксаме.

Не бива да прекараме живота си в тъга.

Той изглеждаше изпълнен от възбуда и планове и аз се заразих от неговото настроение. Разбира се, беше хубаво, че времето ни щеше да бъде по-добре запълнено, но по-важното беше, че той гледаше на живота отново весело и в добро настроение. Малкият хотел до езерото внезапно ни се стори овехтял и третокласен, стаята ни — малка и нечиста. Затворих за последен път вратата и без да се спирам, за мен беше станала анонимна като всички други, въпреки че бяхме прекарали в нея дълго време, нищо особено не беше се случило, нищо, което заслужава да бъде запомнено. И все пак щях да си я спомня някой ден, без никаква особена причина, просто ще се появи на повърхността и ще остане там, сред някакво мое занимание, несвързано с нея, или с това време.

Някаква част от живота ми беше прекарана там, в нея, време, което никога няма да се върне. Мислех си, че би трябвало да съм благодарна, това беше стая в живота ми, където нямах страх, нито отчаяние, нито тревога.

Бяхме напълно, скучно доволни.

Заминахме си, като пътувахме непрекъснато, винаги търсехме нови гледки, нови вълнения; изучавахме карти и ръководства в кафенета тук и там, като ги разгръщахме, като посочвахме, като търсехме места, нетърпеливи да се движим, да се наслаждаваме, да не изпуснем нещо. Той казваше:

— Нека отидем тук… — или, — хайде, ще те заведа там… — или, — никога не съм бил в… — и ние тръгвахме. Поредицата от хотели и малки пансиони, спретнатите малки къщички, в които наемахме стаи, сега се сливат в едно, няма никога да запомня която и да е, само някаква шарка на пердето или някакъв израз по лицето на някой сервитьор, скърцането на затварящ се прозорец.

Видяхме красиви неща, главозамайващи, незабравими къщи и планини, градини и дворци, морета и небеса, църкви и езера. Пътувахме бавно по река Рейн в едно старомодно корабче изцяло в махагон и позлатено, стояхме при перилата или седяхме в залата с часове, като наблюдавахме бледи кулички и кули на приказни замъци да се показват от зелени гори по отсрещния бряг, дворци на Спящи красавици и Румпелстилтскин да се отразяват във водата. Така се привързвах към тях поради това, че бяха толкова далеч от нещата, които обичах и исках, толкова различни във всяко отношение от всичко, което бях видяла или за което мечтаех. Не ми се искаше това прекрасно пътешествие по реката да свърши.

Максим все още се страхуваше, че ще срещнем някой, който ни познава, но всички наши спътници бяха немци или холандци, не чувахме никой да говори английски, освен нас. Отново станахме много близки, взаимозависими, както не бяхме по време на краткото ни пребиваване у дома, разхождахме се или мълчахме заедно в пълна хармония. И все пак, веднъж, без повод, както се бяхме облегнали на перилото, плъзгайки се покрай една омагьосана гора, погледнах ръката му, дългите му пръсти, обхванали пиринча, един глас в главата ми каза „Това е ръка на убиец. Ръката, която е държала пистолета. Този човек е убил жена си. Ребека“ и почти извиках от шок, от отчаяние, учудена защо, защо е трябвало да стане, уплашена от това, което някъде в дълбочината на съзнанието ми очевидно ме тормозеше.

Изглежда, че и това трябваше да приема, както всичко останало. Колкото и далеч да бягаме, където и да бяхме, никога няма да премине, никога няма да се забрави, никога няма да можем да избягаме от него.

Веднъж, по същото време имаше и по-лош момент и едно припознаване, една шега на окото, която отразяваше миналото, изигра много ужасна роля върху заспалите ми страхове, като ги събуди за разрушителен живот.

Като пътувахме по река Рейн, времето беше студено, но от там отидохме в Италия и заварихме края на лятото. Тук слънцето отново грееше по средата на деня и беше топло. Отдадохме се на него, въпреки че рано и късно носехме по-топли дрехи. Птичките все още не бяха си отишли, лястовички се гмуркаха и стрелкаха из синьото небе, влизаха и излизаха от гнездата си по представителните здания.

Казвах си, трябва да запомня това и да бъда щастлива тук, защото това време никога вече няма да се върне. И си помислих какво щеше да стане с мен, ако Максим не беше ме спасил. Досега щях да пътувам, щях да прекарам младите си години като платена компаньонка на една след друга ужасни, богати и вулгарни жени, и като гледах бръчките в краищата на очите ми, усещах хлад, първите тревоги за самотата и тъгата на една благородна, бедна старост. Когато тези мисли се появиха, мразех се за най-малката нелоялност, която някога мимолетно бях изпитала към Максим, най-дребното, моментно отегчение или недоволство и горещо се молех с благодарност и облекчение.

Сутринта на този ден напуснахме оживените улици и площади, веселото слънце и влязохме в огромни хладни здания, тъмни църкви с позлатени кубета и тавани, с изписани ангели, които се издигаха на разперени криле към небето и тихи коридори и галерии, където нашите стъпки силно ечаха. Движехме се между бледи, спокойни статуи на хора и богове и непроницаеми светци и деви със строги лица, хорове, които пееха в екстаз, приятни херувими от мрамор. Образите ме освежаваха така, че моят скромен живот и обикновени грижи поне през тези часове бяха поставени в една по-внушителна, по-безвременна перспектива.

— Харесва ми тук, — казах, — кара ме да мисля за това, което има значение, а останалото не е нищо друго, освен дразнене, като бръмчаща муха.

— Тогава да си тръгваме?

— Защо?

— За да не се разглезим от излишеството, голямото изкуство и тържествеността. Безсмъртните желания трябва да бъдат ограничавани в добре премерени дози, за да имат най-добър ефект.

Накара ме да се засмея, както си стоеше там толкова слаб и типичен англичанин до мраморната колона, като ми говореше с тази небрежна арогантност, която обикнах веднага. Поради нахлулата радост, че отново ставаше съшия човек, с обич го хванах под ръка и излязохме на слънце…

— Щом като няма да останем тук, какво ще правим?

— Ще обядваме и ще отидем в една градина.

За разнообразие обедът не беше в някакво местно кафене, забутано в странична уличка, беше много по-внушително.

— Омръзна ми, — каза той. — Хайде! — И разбрах, че се отнася до криенето, до това, че си извръщахме лицата по навик от някой, който минава и ни поглежда, уморен да се страхува и да се срамува, от облекчение ми прилоша и ми се искаше да скачам, да се смея, да танцувам по улиците, — не толкова заради себе си, бях все още доволна да се прикривам и да оставам анонимна, това беше инстинктивно у мен — заради него.

Ядохме в един хотел, под чадър на терасата. Имаше цветя на масата ни и изгладена, тежка покривка, дръжките на високите чаши бяха тънки като клончета, а рибата имаше приятния вкус на море. Нищо не можеше да ни засегне. По едно време казах:

— Голям късмет имам. Бях забравила, но сега си спомних, — и той се засмя и когато го погледнах право в лицето, стори ми се, че виждам само задоволство.

Това е достатъчно, си казах, ако не мога да имам другото, това е достатъчно. Това слънце и топлината и морето, тези красиви места и си помислих колко много хора биха ни завидели.

Тайната е настоящето, си казвах, като гледах чашата си с вино и вкусвах леката лимонена свежест с езика си. Тайната е днес, — миналото, бъдещето и останалата част от живота ни не бива да ни занимават сега, ние просто не мислим за тях.

Много весело се хранихме повече от два часа, като ядохме повече, отколкото имахме обичай. След това се качихме на един автобус, като се блъскахме заедно с другите, излязохме извън града до някакви меки хълмове. Последната миля вървяхме и наоколо цареше чудесна тишина, катерехме се между дърветата в късното следобедно слънце.

Тайната е сега, си повтарях, сега, и си помислих, че можех да остана там, да живея тихо в това красиво място и да отивам на пазар, да се грижа за една малка, спретната къщичка с капаци на прозорците и саксии с цветя по стълбите.

— Ето, — каза Максим, като спря и ме хвана за ръката. — Виж.

Вилата беше пред нас, на края на последния скат, като се издигаше от широка алея, обградена от симетрични градини. Беше строга къща, елегантна, грациозна и до нея се стигаше по двойна каменна стълба, която се извиваше от двете страни и се сливаше пред входа в портал.

— За първи път я видях, когато бях на седемнадесет години, — каза Максим. — Никога няма да я забравя, никога няма да забравя как веднага осъзнах пропорциите й, тя изпълни очите ми със задоволство повече от други здания, които бях виждал.

Погледнах го. Не бях сигурна. Беше твърде формално, твърде строго, не можех да изпитвам топлота към нея, държеше ме на разстояние и ме гледаше строго.

Като вървяхме нагоре по посипаните с баластра пътеки, видях градините от двете страни, храстите бяха подстригани. Имаше вода в дълги каменни канали и фонтани, водата на фонтаните се издигаше в очарователни дъги и ветрила, внимателно премерени. Видях редици кипариси и отлично поддържан жив плет, а зелените дъбове и тополи хвърляха дълги сенки.

Освен бяло мушкато в огромни саксии, от двете страни на стълбите нямаше други цветя.

Но зад къщата строгите градини водеха до по-груби скатове до маслинени и портокалови дървета, малки, извити, романтични във високата трева.

— Трябва да го видиш през пролетта, — каза Максим, — покрито е със сини и кремави цветя, а цветовете ги обсипват като сняг, ще дойдем тогава.

Пролетта. Нямаше да мисля за толкова далечно време, няма да мисля занапред изобщо, защото се страхувам, че ще си спомня какво бях планирала за това време.

След малко започнах да разбирам привлекателността на вилата, прекрасните й строги линии, спокойствието и тишината ме завладяха, те бяха много сигурни в себе си и поради това отморяваха. Веднъж като позволиш на къщата да те завладее, не можеш да я промениш, нито да спориш с нея. Може би най-после аз се променях, може би сега бях напълно узряла, си мислех и това не ми изглеждаше някаква глупава, смешна идея. Никога не бях имала младост, въпреки че бях имала детство, толкова отдавна, може би е било в някаква приказка, която бях чела, но не съм била млада по безгрижен, глупав, смешен начин. Бях се омъжила за Максим, бях се загубила в него, в Мандърлей и това, което ни се случи там. И все пак усещах дълбоко в себе си, че не бях възрастен човек, нито зряла, нито възрастна жена, въпреки че често се смятах за жена на средна възраст, дори много възрастна, това беше интересно състояние. Бях жена на Максим, а също така и дете, а в предишното ни заточение се чувствах като майка, която го води внимателно за ръка.

Вървяхме бавно из градините. Те налагаха един спокоен ритъм на ходене, човек не можеше да си представи да тича, да бърбори или да чуе детски смях. Мислех си, като Мандърлей. Затова той е щастлив тук, защото тази къща му доставя удоволствие, тя е като Мандърлей, тя е сива, внушителна, налага се, подредена, хармонична, мълчалива.

Имаше малко хора, които се разхождаха като нас, сериозни двойки, които едва разговаряха и когато се върнахме отново пред вилата, започнаха да идват към нас и още няколко други се появиха, за да се съберат в група в подножието на стълбите. Максим погледна часовника си.

— Четири часа, има обиколка на къщата. Гидът ще дойде тук и ще чака, можем да се присъединим към групата. Малко е претрупано, но има и някои разкошни неща, картини, доколкото си спомням. Не си спомням всичко.

Не бях сигурна, че искам да вляза вътре. Приятно ми беше да се разхождам по настланите пътеки, сред фонтаните, а неотдавна Максим щеше да избегне точно това, защото хората, които се включваха в групи, за да посетят такива места, бяха точно тези, които могат да ни видят, да ни познаят, да ни зяпат и да си шепнат. Сега това съвсем не го интересуваше.

Млада жена стоеше до стълбището, което водеше към входа, — висока, стройна, елегантна, облечена с превъзходен италиански вкус, косата й гладко сресана назад над кокалестото й лице, жена, която веднага ме накара да се почувствам зле облечена, с износени дрехи, с неприятно усещане за липсващите копчета на жилетката ми, за непохватността ми.

Не се страхувах от такива жени поради някаква несигурност у Максим. Никога не ми беше минавало през ум, че може да се интересува от друга. Нито за момент не съм била разтревожена, че може да ми измени, въпреки че понякога се чудех защо се беше оженил за мен, защо беше очевидно доволен, как дойде любовта при нас. Често се гледах в огледалото и не разбирах. Само от една жена се бях страхувала, една съперница, но това беше минало.

И все пак видът на тази италианка, която с лекота тичаше по стълбите като самоуверена птица, ми напомни това и снимката на Ребека се появи в съзнанието ми и си помислих как тя би тичала към входа на вилата, като че ли е нейна господарка.

Послушно тръгнахме след нея по стълбите, група от десетина души, заинтересувани, възпитани и понеже Максим искаше да влезе вътре, аз го последвах. Но бях сигурна, когато влязохме в огромния сенчест хол, че нищо няма да ми хареса, че ще бъде твърде строго, пълно с тежки, студени, безлични неща. Точно така беше и гидът говореше на италиански с твърд, висок глас и бързо, не можех нищо да разбера, а Максим изглеждаше разсеян. Когато тя сочеше това или онова, той гледаше на друго място, разглеждаше друга част от стаята.

Чудех се защо е дошъл, може би просто за да си спомни.

Беше казал, че за пръв път дошъл тук, когато е бил на седемнадесет години. Чудех се какъв ли е бил тогава, дали е имал момчешки вид и дали е бил тромав. Но не можех да си го представя.

Влизахме и излизахме от стаи с високи тавани. Имаше подове, покрити с плочи в геометрични фигури, стъпките ни звънтяха по тях, и рисувани тавани и гравирани гирлянди с плодове и гроздове и венци от бръшлян около гипсовите корнизи над вратите. Тук хора биха слушали музика и на групи биха водели възпитани разговори. Биха яли красиво наредени храни, никога не биха се държали импулсивно, никога не биха били облечени неподходящо. Никога не биха вършили обикновени ежедневни неща, не биха се смели и не биха тичали наоколо, нито биха спорили или изпускали неща по пода, нито пък биха оставяли децата да крещят.

Колкото повече навлизахме в тази внушителна, безупречна къща, толкова повече тя ме отвращаваше. Не я харесвах, но не се и страхувах от нея, тя не ме плашеше и бях странно горда от това.

Следвах гида до Максим послушно за половин час, но понеже ми стана много скучно и притеснително и исках отново да зърна огряната от слънцето градина, постепенно изостанах, като се забавих незабелязано в коридора, а те се изгубиха към една далечна галерия.

Престорих се, че гледам отблизо някакви скучни гравюри на амфитеатри и на колизеума. Те имаха успокояващ ефект върху моето неспокойствие.

Гласът на гида и стъпките замряха. Никой не беше забелязал, че съм изостанала, въпреки че след известно време Максим щеше да дойде да ме търси. Няколко метра пред мен, на края на един широк и празен коридор стълбище водеше нагоре и аз тръгнах по него, като се чувствах като дете да сънува, разхождах се из къщата сама и търсех някого или нещо, без да зная какво. Никой нямаше наоколо и предполагах, че вилата вече е безлюдна, освен гидовете и посетителите.

Стълбата се стесняваше и последната извивка беше най-стръмна. Тук беше по-тъмно, прозорците бяха малки и на високо, пролуки, през които само тънки стрели от слънчеви лъчи проникваха и нямаше какво да се види, — нито картини, нито мебели. Исках да стигна до върха като суеверно усещах, че трябва да стъпя на последното, стъпало, преди да започна да слизам. Но когато направих това, забелязах светлина в един четириъгълник напред, която падаше на голия под и като тръгнах нататък, видях, че два дървени капака за прозорци бяха полуотворени, като пазеха равновесие в центъра. Леко ги блъснах и като се отвориха, стъпих на една малка амбразура. Нямаше стъпало, беше открито място с бордюр като балконче наоколо и разбрах, че образува част от редица такива отвори на гърба на вилата.

Това, което видях, ме изненада, изглежда, че бях открила същността на къщата. Овощната градина и маслинената горичка бяха далеч, строгите градини се стелеха като внимателно оформен килим, а по-нататък, стигащи до шосето и големите входни врати, се спускаха покритите с гора склонове, по които се бяхме катерили, за да стигнем тук. След това, в далечината, сини и сиви и виолетови в края на деня, се простираха покриви и куполи, кули и кампанили на града и между тях едва се виждаше реката.

Беше много красиво. Взимаше ти се дъха, и усещането беше мое в този момент, тайна, която бях открила и задържах за себе си, като си представях, че никой преди това не е бил тук, — много по-красиво от тъпите, помпозни стаи и статуи и студените коридори на къщата долу.

А след това, като се наведох леко, погледнах направо надолу и към каменната тераса там далеч с урните си и лъвовете и коритата и окастрените малки дървета, — като че ли мен очакваха, викаха ме, мамеха ме. Започнах да треперя, гърлото ми се сви, дланите ми се изпотиха и станаха плъзгави, сграбчвайки парапета.

Градините бяха празни, съвсем празни, сенките бяха дълги и тъмни, като сенки на високи жени, застанали там, строги и чакащи. След това чух гласа да шепне, почти усещах дъх на врата си, видях черната коприна на ръкава й, ръката й облегната на капака до мен. Ако се обърна щях да я видя.

„Няма смисъл, нали? Никога няма да я надминеш… тя все още е истинската госпожа де Уинтър, не си ти. А той? Знаеш истината, нали, също и аз, и ти не можеш да я забравиш. Никога няма да ти позволим да я забравиш.

Тя няма да забрави. Тя е все още там, тя е винаги там. Ти си мислеше, че е изчезнала в миналото, че ще си лежи мирно и кротко, но тя никога няма да лежи мирно, аз няма да й позволя. Тя иска да й помогна и аз ще го направя: Никога не съм я разочаровала и сега няма да го направя. Ще бъда тук, ще говоря вместо нея, когато тя не може. Той я уби, нали? Всички го знаем. Аз знам. Тя знае. Ти знаеш. Той я уби. Максим де Уинтързастреля жена си, постави трупа й в една лодка и я бутна в морето и я остави да потъне, за да изглежда като нещастен случай. Но не беше нещастен случай. Беше убийство. Тя не се е удавила. Зная истината. Винаги съм я подозирала, но сега знам. Също и ти, и е по-лошо за теб, нали? Много тежко. Трябва да носиш това до края на живота си и никога не можеш да избягаш, независимо от това къде бягаш, в някое красиво място, в някое тихо, малко градче, — няма значение. Трябва да живееш с това и с него. Когато се събуждаш всяка сутрин, трябва да го погледнеш и тогава ще си спомниш. Този човек е убиец. Този човек застреля жена си. Той уби Ребека. Сега е твой съпруг. Когато заспиваш нощно време, гледаш го до себе си и това е последната ти мисъл, преди да заспиш и тя те следва в сънищата ти и ги разбърква и те стават ужасни, страшни.

Гласът не спираше, не си отиваше, нито ставаше по-силен, нито по-слаб. Беше монотонен, тих, думите шумяха една след друг, прелъстителни като музика, която чувах.

Гласът беше в главата ми и въпреки това беше извън мен. Ставаше ми много лошо и в същото време не можех да изгубя съзнание, нямаше изход по този начин.

Отворих си очите, които бях полузатворила и погледнах долу. Светлината се беше променила с края на деня, беше станала кехлибарена и розова, парфюмирана, прозрачна светлина, която ме привличаше.

«Да», прошепна гласът. Така трябва, нали? Защо не скочиш? Няма да боли, няма да си счупиш врата. Това е бърз и милостив начин. Защо не опиташ? Защо не скочиш? Това ще разреши всичко. Няма повече да си спомняш, никой няма да може да те достигне там. Не се страхувай. Няма да те блъсна. Не те блъснах последния път, нали? Няма да стоя до теб. Можеш да скочиш по собствено желание. Той никога няма да разбере защо, ще изглежда като някакво ужасно нещастие и ще бъде такова, нали? Той няма да знае, че съм била тука. Той мисли, че съм мъртва. И ти също. Всички така мислят. Госпожа Данвърс е мъртва като нейната господарка. Защо не се махнете от нас завинаги? Иска ти се, нали? Никога не си се осмелявала да му кажеш, че понякога се страхуваш от него, защото е убиец, никога няма да си щастлива с него, независимо колко далеч ще избягаш, и дори ако се върнете и започнете нов живот, както си си мислила, никога няма да избягаш от нас. Защо не скочиш и всичко ще приключи?“

„Не“, прошепнах. „Не. Махни се от мен, ти не си истинска, нито ти, нито тя, тя не може да ми причини зло, нито пък ти. Махай се от мен, госпожо Данвърс“. И после извиках и направих крачка назад, чух собствения си глас като ехо да идва след мен, като че ли от дълбините на морето, „не, не, не“ и паднах.

Всички бяха много внимателни, всички се опитваха да помогнат, а Максим беше най-разтревожен. Споменът за нежността му ме топлеше. Връщах се към него през следващите няколко дни, като седях в една слънчева малка стаичка с изглед към двора и една странична уличка на нашия пансион. Синьората беше настояла да остана там, не трябваше да стоя в спалнята цял ден, каза тя, това ще бъде потискащо, а трябва да се поддържа моето настроение, тя няма да допусне да тъгувам. При това не бях болна, просто имах нужда от почивка, някой да се грижи за мен, много да се грижи за мен. И след време, когато тя дискретно влизаше и излизаше, като цъкаше и се занимаваше с мен и ми носеше малки, апетитни чинии с плодове, — пресни, узрели смокини, последните няколко праскови или бистра вода и малки бадемови бисквити, разбрах със смущение, че тя мислеше, че очаквам бебе. В израза й имаше известна хитрина, смесена с разбиране. Това ме трогна. Исках да съм в състояние да я задоволя, като й доверя, че да, да, така е.

В отдалечената стена на двора имаше врата, която водеше към една пътека и ми казаха, че на края се намира един манастир, в който се помещава детска градина. Няколко пъти през деня чувах гласчетата на децата, високи, звънки, като бърборещи малки птички, които отиват на училище като се смееха, викаха, крещяха от другата страна на високата стена. През отворения прозорец проникваше хоровото им декламиране, сладкото им нестройно пеене.

Не ги виждах, нямаше нужда от това, можех да си ги представя много добре. Не бях сигурна дали тяхното присъствие ме прави щастлива или засилва разочарованието ми.

Не бях болна, отново и отново настоявах. Чувствах се ужасно глупава, смутена, когато ми помогнаха да сляза по каменните стълби и ме сложиха в един стол като трон във вестибюла. Донесоха ледена вода, изпратиха за кола, забелязах хора, които дискретно надникваха, преди да си отместят погледа.

Усетих само, че ми се вие свят, обяснявах, поради височината или контраста между светлината вътре и вън. Когато пристъпих напред, може би съм изпила чаша вино повече, отколкото е редно на обяд, а аз правех това рядко. В хола, в колата, в пансиона Максим ме гледаше с такава любов, с такава нежност, представях си лицето му и тогава се изпълвах с чувство на вина и срам заради това, което си мислех за него, за това, което позволих на гласа да ми шепне, защото това беше само в моята глава, знаех си го. Бях си го въобразила, имала съм дори халюцинация и нищо не направих, за да го накарам да млъкне. Бях извън себе си, омагьосана и по някакъв ужасен начин беше ми приятно.

Тогава си мечтаех да имам някой, на когото да говоря и както си го мислех, осъзнах, че нямам приятели, никога не съм имала — не такива леки, весели приятелки, каквито други жени имаха, стари съученички, сестри или братовчедки, жени на колегите на техните съпрузи, който и да е. С никого нямах връзка. Бях единствено дете, нямах роднини, работех като платена компаньонка на госпожа ван Хопър, но това не беше приятелство. Никога не бих могла да говоря за каквото и да било с нея и докато бях при нея, имах си тайна, която криех от нея. Имах Максим. След това нямах нужда от никого, от никакво място. Имаше тълпи посетители, безброй познати, съседи, всички по-възрастни от мен, никой от тях мой близък, нито един. Имаше само Франк Кроулей, верен на Максим, изключително дискретен, скала, когато имах нужда да се хвана за някого, но не по начин, който ми трябваше сега, приятел, и Беатрис — бих могла да говоря с нея, тя ме обичаше, мислех си. Но Франк беше на работа при Максим, Беатрис беше негова сестра и нито един от тях не беше просто мой, на моя страна, въпреки че не бе ставало въпрос за страни. Знаех това и то ме караше да се чувствам още повече виновна.

Започнах да се самосъжалявам през тези няколко дни и това ми беше отвратително. Един следобед се хванах, че се измъчвам, че никога не съм имала младост, нито приятели, че са ме накарали да изоставя това, което искам, заради Максим, че аз исках деца, а той не, може би не може да има.

Максим ме беше оставил сама, за да се разходи отново из една от любимите му галерии, чиито формалистични картини не бяха твърде по мой вкус, въпреки че бях казала, че ще го придружа, че не можех повече да седя тук.

— Не съм болна, — казах. — Съвсем съм добре, Максим, не исках да се вдига толкова шум, няма нужда да се грижите за мен като за инвалид.

Той стоеше и ме гледаше, щедър, нежен и аз би трябвало да отговоря, трябваше да проявя любовта си, благодарността си, но това ме ядоса, почувствах раздразнение, — отнасяше се покровителствено и ме глезеше като дете.

— Излез, — казах. — Ще се срещнем. Можем да изядем по един сладолед в кафенето до стария фонтан.

— Ще си почиваш ли?

— Не съм уморена.

Но после отново изпитах чувство на вина, понеже пренебрегнах вниманието му. Добавих:

— Може, но не съм болна, моля те, повярвай ми нищо не беше, наистина, съвсем нищо.

Следобедът си отиваше, есенното слънце кротко светеше по стените на двора: Чух синьората да бъбри пред къщи и след това излезе, като затвори вратата. Децата бяха смълчани, вероятно прекарваха следобедната си почивка.

Чудех се колко дълго щяхме да продължаваме така, в това или онова място без особена причина, дали щяхме да го вършим до края на живота си. Сигурно. Не можех да питам Максим, не смеех да говоря за това с него. Бяхме се отдалечили един от друг, си мислех и все пак не разбирах защо и как се случи това. Минали през трудностите, бяхме стигнали спокойни води и бяхме толкова близки, колкото двама души могат да бъдат.

Сега това си беше отишло, тази пълна хармония и се чудех дали при брака е винаги така, непрекъснато да се променя и да се движи, като ме носи насам и натам, заедно и после, отделени, почти случайно, като че ли плувахме в него като в море. Или не бяхме ли напълно безсилни, искахме ли това, ние ли си го причинявахме с нашите желания, мисли, думи и действия? Тези неща така ли бяха важни, както и външните събития, случките от живота? Прекарах повече от час в задаване на тези въпроси, като се учудвах и ставах все по-объркана и дори не знаех защо трябваше да продължавам, защо просто не оставях нещата такива, каквито са, да съществувам без мъчителни мисли и тревоги, които разстройваха и тревожеха мен, а също така и Максим.

Може би грешах, може би не ми беше добре, чувствах се много уморена, отпусната, вяла, може би затова чух шепнещия глас и съм припаднала. Мислите ми кръжаха и въпросите кръжаха и аз с тях, изтощена и след това поспах малко, странен, неравен, смутен сън в смълчаната, къща.

Събудих се в късния следобед, погледнах към далечната степа на двора. Гледала към я, преди да заспя, въпреки че съзнателно не обърнах внимание на това, което виждах там. Но образът беше извършил работата си и по някакъв странен начин ме накара да разбера отговора на нещо, което сигурно ме е тревожело повече, отколкото съм си давала сметка, — сега се появи ясно в съзнанието ми.

Имаше виещо се растение по старата стена, което се простираше надясно и наляво като разперени ръце и се виеше около върха на входа, беше красиво растение, листата му бяха ярки, лъскаво зелени и беше покрито със стотици звездообразни чисто бели цветове, чийто сладък аромат стигаше до мен. Не знаех как се казва, но сега разбрах, че бях го видяла по една арка във вилата.

Белите цветя върху зелените листа ми напомняха за другите. Тогава ми стана ясно, че ме е предизвикало, било е източник на тревожни сънища и шепнещи гласове — това, което се беше случило във вилата, беше част от него.

Франк Кроулей се беше опитал да ме успокои по отношение на венеца, оставен на гроба на Беатрис, опита се да ме убеди, че няма никакво значение, смяташе го заедно с картичката за нищо повече от един трик, лоша, ужасна шега. Джак Фейвъл, той каза тогава със сигурност, — чувал, че е тук някъде, видял го веднъж. Той сигурно го е поставил, подобно нещо би му доставило удоволствие. Забрави го, не му обръщай внимание.

Нищо не означава.

Но не, мислех си сега. Не, не беше Джак Фейвъл, не беше неговият стил. Джак Фейвъл беше слабо, неприятно, безобразно същество, страхливец, лъжец и подлец, но не зъл. Джак Фейвъл беше паразит и мошеник, сега си го спомнях, дебел, с изхабена външност, мек, отпуснат човек, с малка брада и дъх на уиски, похотлив и нахален.

Ребека го презираше, Максим също. А и аз, въпреки че се страхувах от него, но по онова време аз се страхувах от всички. Сега не бих се страхувала от Джак Фейвъл. Не той беше оставил венеца. Нямаше такъв вкус, хитрост, финес, той би объркал всичко, дори ако тази идея би ми дошла наум. Никога не би могъл да избере такива безупречни цветя, с такава грижа и да нареди да бъдат оставени там тайно и с такава тънка хитрина. Той би могъл да се яви на погребението на Беатрис — сега разбрах, че по някакъв неясен начин почти бях очаквала да направи това. Нямаше да се учудя, ако беше се появил зад църквата в този следобед или ако беше зад гърба ми, за да ме гледа със сълзливи, рибешки очи, пухкава коса и набръчкан дебел врат. Но той не беше дошъл, вероятно дори не е и знаел за смъртта на Беатрис.

Венецът не беше негово дело. Той не би могъл да напише буквата Р, такава вярна имитация на нейния почерк върху кремавата картичка. Той не притежаваше тази деликатност, действаше направо, грубо, глупаво.

Само един човек на този свят можеше да измисли този бял венец с такива подробности, да проведе такава хитра, жестока мистификация, да имитира буквата Р на картичката.

Малките дечица излизаха от забавачницата, чувах гласовете им като шумен сребърен поток от другата страна на стената, чух бавно да заглъхват стъпките им и след това в двора настъпи тишина. Но тя беше там. Тя беше в главата ми и пред очите ми и хвърляше сянка дори върху това жилище.

Видях я облечена както винаги в черна коприна, с дълги, кокалести ръце, които се подават като нокти от тънките черни ръкави, виждах лицето й на скелет, бяло като тебешир с остри скули и очи, дълбоко хлътнали в кухините. Виждах гладко сресаната коса да лъщи на главата й като косата на гида във вилата и ръцете й скръстени отпред. Виждах израза й, когато ме гледа, насмешлив, надменен и после при другите случаи, когато биваше изпълнен с омраза, когато ме презираше и ми се подиграваше и се опитваше по най-различни, злобни начини да съсипе крехкото ми щастие и да подрони и малкото ми усещане за мир и сигурност.

Виждах я да стои начело на слугите, наредени по стълбите на Мандърлей, за да ме поздравят официално при първото ми посещение като младоженка. На върха на голямото стълбище до галерията как гледа безизразно, студено към мен. И на вратата на спалнята в западното крило, да хълца триумфираща, понеже ме хвана, без да я забележа. Виждах очите й, изпълнени със задоволство и екзалтация вечерта на бала в Мандърлей, когато така лесно паднах в клопката, поставена от нея.

Чувах също така гласът й да шепне отново, интимно, неприятно, гъвкаво като змия.

Не знаех къде е сега тя. Не бяхме я виждали повече, след като пристигнахме в Мандърлей от Лондон, в тази последна, ужасна нощ. Тя беше си прибрала багажа и напуснала, както казаха, стаята й била празна в този следобед. А след това, — пожарът. Не исках да знам за нея, исках да се махне от живота ми и от мислите ми, никога да не мисля за нея, никога да не позволя сянката й да падне на пътя ми или да се появи между нас.

Госпожа Данвърс принадлежеше на Ребека и на Мандърлей. Не я исках. Но госпожа Данвърс беше изпратила венеца. Знаех това. Знаех.

Излязох, без да си взимам палтото или чантата, почти тичах от пансиона по тесните улички до фонтана.

Той вече беше там, седеше с кръстосани крака и чашата кафе на масата пред него.

— Максим! — извиках задъхана, но се опитвах да се държа, опитвах се да бъда весела, безгрижна като него.

Той вдигна очи.

— По-добре съм, — казах весело, — нали е чудесно? Все още е топло на слънце. Наистина съм отлично.

Видях, че леко се намръщи. Защо така нетърпеливо държах да го уверя, защо трябваше да твърдя внезапно и така нетърпеливо и лековато, че съм добре?

Поръчах си чай и лимонов сладолед. Бях спокойна, много спокойна. Пиех си питието и вземах малки хапки сладолед бавно, с хубава лъжичка с костена дръжка, а между това му се усмихвах мълчаливо.

Но най-после му казах:

— Нека са си тръгнем от тук. Бих искала някаква промяна, а ти? Сигурно можем да прекараме добре и на друго място, преди да дойде зимата.

Това не бяхме обсъждали. Смятах, че трябва да се установим някъде, когато времето се промени, нямаше значение къде. Все още нямаше. Бях само нетърпелива да напуснем това място, защото беше белязано, не можех повече да бъда спокойна тук, не можех повече да се разхождам по улиците и площадите, без да поглеждам зад гърба си. Трябваше отново да се местим, да намерим място, което още не беше белязано. Сега аз бях неспокойна, аз имах нужда да бягам и да избягам, въпреки че беше напразно. Това, от което бягах, беше в мен, аз го носех в себе си, независимо от това колко далече отивахме.

Максим ме наблюдаваше. От студения сладолед ме заболя гърлото.

Не можех отново да питам, си мислех, той ще се усъмни и ще ми задава въпроси и аз не бих могла да отговоря. Никога не бих могла да произнеса името й, нито едно име от този друг свят.

А после той се усмихна:

— Да, — каза той. — Мисля, че пак ще отидем във Венеция.

Когато се връщахме в пансиона, беше вече тъмно, въздухът беше студен. По каприз не влязох в предния вход, а повървях малко нататък по малката пътечка към вратата на двора.

— Искам нещо да ти покажа, — казах на Максим. — Не бях го видяла добре преди, но когато се събудих днес следобед, го видях. Чудесно е, мирише така приятно, но не знам какво е.

Защо исках да го видя до пълзящото растение? Нямаше да му казвам за венеца и все пак, като му показвах това, струваше ми се, че един вид му казвам, свързвам го в съзнанието си и нуждата да го направя беше толкова голяма и силна, че ме изплаши.

— Виж.

В мрачината зеленината се губеше, а малките цветенца изпъкваха бледи като привидения на този фон. Протегнах ръка и докоснах едно цветче с пръсти. Лицето на Максим в профил беше също така бледо.

— Да, — каза той, — красиво нещо. Често се среща в средиземноморските страни, късно цъфти, през зимата.

Той се протегна, отчупи едно клонче и ми го подаде.

— Нарича се Момина беседка. — Трябваше да взема цветчето и да го занеса в къщата.

Докато стигнем там, като пресичахме лагуната в този фантастичен град към края на деня, лятото и есента бяха дали път на зимата и не бяха оставили никаква следа.

Вятърът беше студен, духаше в лицата ни, блъскаше водата така, че се приютихме вътре в лодката и когато слязохме на спирката Сан Марко, камъните по улиците и площадите пред нас блестяха от дъжда. Беше тихо, само венецианци слязоха с нас, хора с чанти, като вдигаха яките си и вървяха бързо към къщи, няколко възрастни жени в черно с пазарски чанти и наведени глави.

Но въпреки това беше красиво, си помислих, не можеше да бъде другояче. Гледах зад мен кубето на Салуте, по-нататък острова с кулата на Сан Джорджо, така прекрасна, а още по-назад, доколкото можех да видя, Канале Гранде се мяркаше през пролуките между къщите, преди да потъне в мрак. Гледах не само с удоволствие, но със странно чувство на нереалност, сякаш ако си затворя очите и мигна, гледката ще изчезне. Когато последния път бяхме тук, беше пролет и зданията блестяха в бледата ранна слънчева светлина.

Тогава имах още по-силно чувство за нереалност, защото бях току-що омъжена за Максим и много объркана, стресната и учудена от бързината на всичко и от самия факт, без да мисля, объркана, невероятно щастлива.

Толкова малко си спомнях от това време, фактически не си спомнях, беше една интермедия на нетипична, безгрижна радост и безотговорност, преди да се върнем в реалния свят с неговите болки и грижи и удари, които отново ни нападнаха. Всичко, което се случи в Мандърлей, до най-малките подробности, беше като филм и аз можех да го завъртя при нужда.

Но от Венеция и другите места, които за първи път посетихме заедно, можех да си спомня само дребни, незначителни неща, обвити в мъглата на оптимизма и безгрижието.

Сега я виждах отново като много по-различно място от това, което си спомнях, с по-строго, по-мрачно, изражение. Възхищавах се от нея, наблюдавах я с напрежение, но като вървяхме по тясната уличка покрай канала след носача, който носеше багажа ни, потреперих не само защото бях уморена и измръзнала, а защото се страхувах от древния, скрит, таен град, който изглежда никога не ни показваше истинското си лице, а една поредица от маски, които се променяха според настроението.

Намерихме пак един тих, скромен пансион, имахме такава способност за места, които ни подхождаха, и понеже винаги бяхме в отстъпление, винаги внимателно си извръщахме лицата от другите. Сега вече бях свикнала с това, не ми пречеше, само когато окачвах дрехите и ги сгъвах, когато отварях тежки чекмеджета, усещах силно желание за мои стаи, за моя мебел, дом и се унасях в това и Кобетс Брейк си появяваше тиха и спокойна в съзнанието ми. Премерих времето, което си позволявах да мечтая за нея, преди да отида и потърся Максим.

Доста бързо се настанихме. Можем да останем, — каза Максим — и през зимата, защо не? Наистина бяхме си получили дозата слънце.

Чудех се колко бързо рутината на дните ни заедно се върна, как бързо се приспособихме към един модел да вземаме вестника, да закусваме късно, да се разхождаме, да изследваме, да гледаме картини, църкви, къщи, лицата на венецианците, лодките, които се плъзгаха тихо по копринената, черна вода, небето, сутрин и вечер над кампанилята. Последният път тук бяхме се гледали само един друг, така че не видях града, а само лицето на Максим.

Времето беше доста лошо, вятърът студен, духаше по улиците и откритите площади, като ни караше да седим вътре. Но понякога облаците се изчистваха и тогава отраженията на къщите ни гледаха от повърхността на водата, а позлатата по стените и боядисаните куполи блестеше. Имаше и мъгла, когато стъпките никога не спират във Венеция, а камбаните и ударите на веслата заглъхват в нея и не напуснахме тъмния хол с мебели в червено кадифе, освен за да си изпием кафето. След това ни оставаше много време, искаха ми се открити небеса и си мислех за изорани ниви и голи дървеса, а понякога сънувах, че съм застанала на скалите над Керит и гледам как вълните се гонят и разбиват върху черните скали.

Отначало Максим не се промени, оттегляше се по стария начин както през по-ранните години на нашето заточение, като търсеше моята компания. Много четеше, интересуваше се от скучните, обикновени новини от дома, които идваха с няколко дни закъснение, не искаше да си спомня болезнени неща от преди. Така че отново свикнах да внимавам какво говоря, да го щадя, да крия своите мисли. Опознахме Венеция и много от нейните творби на изкуството, както и ежедневието й, а също и някои от нейните жители. Станахме експерти, нямахме почти никаква нужда от пътеводител, изпитвахме се за дати и стилове и история и доджове и това беше приятно и може би полезно прекарване на времето.

Понякога го хващах, че ме гледа и лицето му потъмняваше, не можех да отгатна какво мисли. Понякога усещах, че се затваря в себе си и аз се затварях и това беше лесно, — можех да открадна десетина минути за носталгия и крехко самоутвърждаване, когато беше необходимо.

Получавахме писма. Имахме от Джайлс, Франк Кроулей писа веднъж, имаше пликове с писма за бизнес, на които трябваше да се отговори понякога, но те като че ли нямаха значение и не тревожеха Максим. Прекарваше само един-два часа, за да им отговори на една маса до прозореца на нашата стая, а след това излизаше сам да се разхожда из улиците на Венеция, или да се вози нагоре-надолу по Канале Гранде във „вапорчето“, един час евтино, безобидно удоволствие.

Дойде Коледа, беше странна и чужда като Коледите през всичкото време на нашето заточение. Бях свикнала на това и сега нямаше да е различно. Ще си разменим подаръци и ще ядем каквото беше обичайно и аз ще отида в някаква чужда църква, за да чуя службата на език, който не знаех, но иначе денят ще се прекара като всеки друг.

Не отидох в някоя от величествените големи църкви с празнично облечени тълпи Сан Марко или Салуте, повече нямах желание да се показвам пред хората. Вместо това станах рано, като оставих Максим полубуден и тръгнах по странични улици и тъмни, празни площади, през моста Риалто до една църква, която бях открила през моите самотни разходки и която ми беше харесала, защото беше тиха и по-обикновена от другите във Венеция. Не беше много позлатена, нито пък изпълнена с ценни рисунки, а една по-скромна, по-истинска църква, според мен. Никой няма да дойде тук, за да гледа или да го гледат, ще се промъкна незабелязана в сивото си палто със сива кожена яка и шапка.

Максим никога не идваше. Той не вярваше, както каза сам, освен в „някои истини“ и аз никога не го попитах повече. Наистина и аз не бях много сигурна в какво вярвам, бях необразована по въпросите на теологията, както и по много други, въпреки че бях възпитана с обикновените принципи. Познатите истории, но се молех, молех се отчаяно през тези последни години и получихме отсрочка и нашето спокойствие и взаимна близост като отговор.

Направих си път между семейства и стари жени в черни палта, като се промъквах към задната част на църквата, за да чуя Коледната служба. Сега, сред светлината на новозапалените свещи и огромни вази с клони и восъчни цветя, повишаването и спадането на гласа на свещеника и измърморените отговори, аз отново се молех да бъда пречистена от мисли и спомени, от шепнещите гласове, да забравя, да забравя. Имах намерение да се моля да бъдем доволни от това, което имаме, да благодаря за него, да бъда скромно благодарна. Но като коленичих разбрах, че не мога, усетих как се надига в мен огромен гняв и желание за къщата, — Кобетс Брейк беше тук, пред мен и аз мечтаех за нея и не можех да я оставя.

Исках Коледа да бъде както трябва за нас, Коледа вкъщи, в наша собствена къща, с огромни зелени клони, донесени отвън и украсяващи камините, а също така и горящи в тях, червени и прозрачни зрънца, древните думи на английски, познатите коледни песни, топлите, богати приятни гозби. Бях изпълнена с горчива носталгия, така че не можех да се моля прилично, само седях там, като търпях пеенето и преминаването на много хора, които приемаха причастието, слушах дрънкането на кадилницата, която се люлееше напред-назад, чаках да се свърши и да бъда освободена.

Мъглата изпълзя от лагуната и запълни пролуките между старите къщи, висеше над черната вода на канала кисела и сярна и аз се върнах много бързо с наведена глава. Максим стоеше в хола, като говореше на своя чудесен италиански много весело с управителя на хотела и държеше чаша вино.

— Ето те и теб, — каза той, разпери ръцете си към мен, лицето му изпълнено с удоволствието, че съм се върнала. А как можех да отговоря на това, как можех да не отида бързо при него, изпълнена с любов?

Така и направих, донесоха още една чаша и собственикът целуна ръката ми и си пожелахме весела Коледа на чужд език и аз се усмихвах и не беше никак като Коледа.

Но имаше ритъм в моите настроения, както във всичко, и аз ги пазех за себе си. За мен беше станало въпрос на чест да не позволявам да се разбира какво чувствам и мисля, това беше крайната измама. Но сега вече бях свикнала на това, така беше по-добре.

И тъй, равният начин на живот се възстанови и дните бяха приятни, безцветни и ние бързо свикнахме с този странен, необикновен град и на края едва ли го забелязвахме, можеше да бъдем и на друго място.

Това, че Максим имаше някакви тайни сега, хващах го да ме гледа странно и питащо, — това, че изглежда вършеше някакъв бизнес, не ме тревожеше, въпреки че ме учудваше. Радвах се на това, смятах, че е проява на интерес към други неща, извън нашия затворен, насочен навътре малък свят.

Януари премина в сивота и тъга, и късно и рано беше все тъмно, духаха студени ветрове, дъжд непрекъснато се лееше по лагуната. Водата се покачи и наводни стълбите и площадките, пълзеше по основите на зданията, разливаше се по площада, — една неприятна, влажна миризма проникваше в ноздрите ни, когато излизахме навън и лампите никога не загасваха, ден след ден.

Дойде рожденият ми ден, по-весел ден от Коледа, защото Максим винаги се стараеше да ми направи не просто подарък, но някаква чудесна изненада, някакво удоволствие, което не можех да предугадя. Той беше майстор на такива неща, така че се събуждах винаги с някакво детско предчувствие, възбуда, като си спомнях какъв ден е.

Слънцето грееше силно и ние излязохме рано, щяхме да закусим не както обикновено скромно в нашия пансион, но във Флориан. Както минавахме по моста и надолу към площада между венецианците, които бързаха за работа, жени и малки дечица и бебета, малки момчета отиваха на училище, небето беше синьо като емайла на небето в ренесансовите картини. И наистина, това беше точната дума. „Ново раждане, — казах си, като вървяхме, — ново начало.“

Максим се усмихна и внезапно видях, че лицето му беше както го бях видяла за първи път, седнал на кушетката в хотел Кот д’Азюр преди тези много тъжни години. След това ми се стори, че е средновековно лице, някак си странно, лице от портрет от петнадесети век, лице, което подхожда на един заграден град като този, изпълнен с тесни улици, постлани с камъни. Притежаваше същата острота и елегантност, така че напълно подхождаше да е тук, въпреки че съвсем не приличаше на остроносите, червенокоси венецианци.

Кафето ми се услади повече от това, което бях пила години наред, — истинско, богато италианско кафе, вкусът му беше като на това от старите времена преди войната и недоимъка. Кафето беше станало някакво слабо, сиво вещество, но това беше ароматно, наситено, тъмно, чашите бяха големи, с деликатна златна ивица и както седяхме, не навън, все още беше доста студено и доста рано за това, но на една пейка до прозореца, гълъбите се вдигнаха като облак и започнаха да кръжат около блестящите кубета на Сан Марко, като се чувстваха у дома сред огромните лъвове и галопиращите коне и след това отново кацнаха на паважа.

Максим беше се облегнал на стола и ме гледаше със забавен израз.

— Не ти остава още много, — каза той. — По-добре радвай се, колкото можеш.

Веднага разбрах какво казва.

— Какво ще правиш? — попитах. — По-добре да си направим планове. Значи не ме харесваш?

— Разбира се. Ще се откажа от теб, когато удари дванадесет, ще бъдеш изхвърлена навън в тъмнината.

Когато за първи път срещнах Максим през един от тези първи незабравими дни, бяхме в колата му, караше назад към Моите Карло и някаква забележка ме накара да дойда на себе си и да разбера действителното си положение, в момент на отчаяние и покруса измърморих:

— Бих желала да съм жена на около 36 години, облечена в черна сатенена рокля с перлена огърлица.

Струваше ми се тогава, че такава възраст и такъв вид жена предпочита Максим де Уинтър, а аз бях много по-млада, несръчна като ученичка, неопитна и глупава.

Но той беше се оженил за мен, той искаше мен, независимо колко учудващо, невероятно беше това, и все пак така беше, реших като го гледах сега от другата страна на розовата покривка на Флориан и все още беше така.

Жена на тридесет и шест години в черна сатенена рокля и перлена огърлица беше това, което той мразеше и искаше да избяга от него, жена като Ребека. Бях го разбрала.

Но след няколко години щях да стана на тридесет и шест. Въпреки че никога няма да нося черна сатенена дреха, веднъж или два пъти тайно си помечтах за перли, защото бяха много красиви, нежни и по-меки от повечето скъпоценности, които винаги са ми се стрували твърди, чупливи, противни.

Сега знаех, че възрастта няма значение, че понякога съм по-стара от майка ми, стара колкото е възможно да бъде човек, а друг път — рядко, и днес беше един от тях — бях на възрастта, когато срещнах Максим и никога няма да се променя, нито да остарея. Повечето време, когато мислех за това, бях на някаква тъпа, средна неопределена възраст.

Но тази сутрин, на моя рожден ден, бях новородена и денят и слънцето, въздухът и блестящият град ме изпълваха с наслада. Никога вече няма да скимтя, си казах, никога няма да бъда недоволна, никога няма да поглеждам зад гърба си, като тъгувам за загубени неща.

Нямах нужда от това.

Денят донесе малки удоволствия, но Максим изчака вечерта, за да ме изненада с най-хубавото, като ми каза да си облека вечерна рокля и кожена пелерина и ме остави сама, за да се приготвя. Предполагах, че ще отидем до някое от любимите ни малки ресторантчета, близо до моста Риалто, но тръгнахме по една странична улица до малък пристан. Там ни чакаше гондола като тъмен елегантен лебед върху бляскащата вода, със запалени факли и лъскаво злато около носа. Така бяхме плавали при първото си посещение тук през медения ни месец. Максим беше правил такива романтични постъпки десетки пъти на ден, но сега бях отвикнала, животът ни не беше такъв, бях забравила колко е добър в това отношение.

Искаше ми се времето да спре и тихото копринено пътешествие по канала да трае завинаги. Не гледах назад, нито мечтаех за нещо друго, исках само настоящето, тук, такива неща са по-ценни, защото са редки.

Но това не трая дълго, наближихме друго малко пристанче и видях входните врати на един хотел да се отварят от портиер, светлините се отразяваха във водата.

Никога не съм харесвала скъпите места, и двамата бяхме приключили с това, и все пак, понякога беше наистина вълнуващо. Един кратък миг на удоволствие, да се облечеш официално, да седиш под канделабрите и да те обслужват и това е съвсем безобидно, защото сега беше игра, почерпка, не начин на живот, не съществено за нашия живот, както знаех, че беше за много хора, които Максим някога е познавал, Максим и Ребека.

Той така дълго избягваше подобни места от страх да не го видят и сочат с пръст, както и да не съживява болезнени спомени, че аз бях свикнала да се крием и не ми правеше впечатление. Сега бях учудена, че е поискал да вечеряме в един от най-старите и елегантни хотели във Венеция.

— Заслужаваш нещо специално, — каза той, — толкова малко специални неща имаш. Много съм скучен за теб.

— Не. Това е най-хубавото, това харесвам. Знаеш го.

— Тогава съм твърде вглъбен в себе си. Възнамерявам да се променя.

Спрях точно когато се канехме да влезем между портиерите в униформа, които държаха вратата отворена.

— Не се променяй, не искам това да става често.

— Разбира се, че не, твърде стар съм, за да се променям.

— Ще бъде чудесно, разхождала съм се насам и съм поглеждала вътре, винаги ми се е струвало толкова красиво, като палат, а не хотел.

— Такъв е бил.

Влязохме вътре, като стъпвахме по килим с цветовете на скъпоценни камъни.

— И едва ли ще срещнем някого. Ако хората все още обръщат внимание на такива неща, не е разгарът на сезона във Венеция.

Може би не беше, но имаше елегантни хора, които вечеряха в хотела тази вечер, някак си старомодни жени в малки кожени наметала и смарагди е оплешивяващи мъже, двойки, които седяха и гледаха пред себе си спокойно и едва разговаряха. Минахме покрай тях незабелязано и се чудех дали ние също изглеждаме твърде стари, дали изобщо млади хора идват тук.

И после зърнах един. Той вървеше по кадифената пътека между брокатени кушетки, меки, рубиненочервени столове и не можех да се въздържа да не го гледам, защото беше млад, колкото някой младши сервитьор, но стилен, тип, който не можех да определя. Беше строен, с красива тъмна коса, която изглеждаше, че е сресана няколко минути преди това. Облечен в официален вечерен костюм с черна копринена връзка, на която Максим сигурно щеше да се усмихне, понеже беше малко по-широка. Такива неща той забелязваше и смяташе важни, малък вроден снобизъм и изглежда, че и аз се бях заразила. Преценявах младия човек критично, но и с учудване. За момент спря, за да позволи на сервитьора да му направи място и видях каква красива уста има, каква блестяща кожа, но също така недоволен, леко надменен израз на лицето. По-млад син или внук, който си е наложил да изтърпи някакъв празник с по-възрастни роднини и мечтае да се отърве от тях, но е принуден да седи и слуша разговора им за хора, които не го интересуват, да играе бридж и да се разхожда бавно из Венеция и да отнася и донася, защото държеше един плик и калъфка за очила, които сигурно не бяха негови.

Предполагах, че се надява на нещо и затова трябва да се държи добре, внимателно, за да не обиди някого от страх, че ще бъде заличен от завещанието.

След миг прецених младия човек, поставих го в съответната графа и приключих с разсъжденията за него. Така се засрамих от себе си, че като ме погледна, аз се усмихнах леко, преди да отместя погледа си смутена.

Той замига, може би мръдна с края на устните си, преди да продължи. Видях Максим да вдига учудено вежди към мен, като веднага разбра какво си бях помислила и решила и беше напълно съгласен с мен, разбрах, без да е нужно да се каже. Той се развесели.

След това чух един глас от кушетката в ъгъла точно зад нас, един висок глас, измъчен и се оплакваше, глас, който стигна до мен през тези изминали години и отново станах несръчното, зле облечено момиче на двадесет и една година.

— Господи, много се забави, какво прави толкова? Не мога да си представя. Защо, за Бога, не можа веднага да ги намериш?

Спогледахме се с Максим в почуда.

— Хайде, седни, въртиш се, а знаеш, че не мога да търпя да се въртиш. Не, не там, там. Така. Сега ми дай плика, сигурна съм, че изрезката, която търся, е там, имаше една снимка, беше в Пари Соар. О, знам, че е стара, години преди войната и може би не е той, може би е мъртъв като останалите, само че имаше нещо толкова познато в задната част на главата му, мога да се закълна, че беше графът. Той имаше такъв стил, не можеш да си представиш, но разбира се, ти не можеш, толкова френски… Всеки път, когато се срещахме, той ми целуваше ръка с такъв чар, само французите знаят как да правят това, те знаят точно как да се държат с една жена.

Какво ти става сега, защо си така неспокоен? След десет минути ще отидем да вечеряме.

Последният път, когато видях госпожа ван Хопър, беше ме погледнала като спря да си пудри носа пред огледалото на тоалетната си масичка, за да ми каже, че като съм се съгласила да се омъжа за Максим де Уинтър, съм направила голяма грешка, за което горчиво ще съжалявам. Тя се съмняваше в моята способност да бъда господарка на Мандърлей, подиграваше се на моите надежди и мечти, гледаше ме с дебнещ, неприятен израз. Но това не ме интересуваше, можах да й се противопоставя и не обръщах внимание на нещо, което казва за първи път откакто бях на работа при нея като платена компаньонка, защото сега бях обичана, сега щях да се омъжа, щях да стана госпожа Максим де Уинтъри можех да се справя с всеки, с всичко. Властта й над мен беше изчезнала за един миг, повече тя не ми плащаше и повече не ме караше да се чувствам малоценна, глупава, некадърна, тромава, не човек. Ужасните седмици на смущение и унижение и досада бяха минали, безкрайните игри на бридж и коктейлите в хотелската й стая, сервирането и разчистването, закуските, обедите и вечерите, когато сервитьорите се отнасяха към мен с едва прикрито презрение, търпението на нейния снобизъм и огромното й самомнение, — всичко вече беше минало, бях спасена.

Бях напуснала стаята и отивах долу, където Максим ме чакаше нетърпеливо във фоайето и повече не бях я чувала, нито виждала. Само веднъж, понеже нямах какво да правя, й написах кратко писмо. Тя не отговори, а след това бях погълната от всички ужасни събития едно след друго като бурни вълни, които съсипаха живота ни. Не смятам, че през спокойните години, които последваха, съм имала повече от мигновена мисъл за нея, никога не съм се питала къде е, дори дали е още жива. Тя нямаше нищо общо с мен, беше изчезнала от моя живот в този ден в хотела Кот д’Азюр в Монте Карло. И все пак би трябвало да мисля за нея, ако дължим някаква мисъл на хора от значение за нас. Ако никога не бях станала нейна компаньонка и ако тя нямаше обичая да се занимава грубо с хора, които смяташе за важни, с всеки, който беше нещо, никога нямаше да бъде тук сега госпожа Максим де Уинтър, животът ми щеше да бъде различен във всяко отношение.

Предположих, че той ще иска да избегне да се види с нея, че тук ще се скрием, свити в канапетата с високи облегала, когато тя отиде на вечеря и след това ще избягаме, ще отидем да се храним някъде, където няма толкова хора. Но нещо от старата самоувереност, дори лека арогантност се появи у Максим. Може би не го интересуваше, може би се чувстваше по-малко уязвим, не можех да кажа. Във всеки случай, той се наведе, устните му все така свити в учудване и ми прошепна:

— Изпий си питието. Мисля, че сме готови да влезем.

Стресната го погледнах, но той се усмихна хитро, видях, че възнамерява не само да приеме предизвикателството, но и да му се наслади и си спомних колко жесток, колко хитър беше преди към нея.

Сега стана. Лицето му беше просто една маска.

Едва сдържах смеха си.

— Не гледай, — каза той.

Сервитьорът се появи, за да ни заведе към залата за хранене.

Не гледай. Не гледах. Но, разбира се, нямаше нужда. Като минахме покрай нейния ъгъл и гледахме право пред себе си с ироничен израз на лицата, чух да си поема дъх и ужасното скърцане при отварянето на лорнета й, което ме пренесе отново в миналото.

— О, Господи, бързо, спри ги, стани, размърдай се, глупаво момче, това е господин Максим де Уинтър!

Това, което най-вече й се искаше, беше да бъде поканена да вечеря с нас. Не беше се променила, беше все така прозрачна, такава използвачка. Примамката й беше да ни покани на нейната маса.

— Толкова години, такива стари, стари приятели, как да не се възползвам от възможността, не мога да приема никакъв отказ.

Но трябваше.

— Съжалявам, — каза Максим очарователно, с безупречно възпитание, — но случаят е много специален. Във Венеция сме само за няколко дни, а днес е рожденият ден на моята жена, имаме специално ангажирана маса. Вярвам, че ще ни извините.

Нямаше да направи това. Видях как устата й се отваря и затваря, като напразно търсеше подходящите думи, за да ни задържи, да променим решението си.

Максим я изпревари.

— Но ще ни бъде приятно, ако дойдете за кафе при нас след вечеря, вие, — очите му леко се извърнаха към младия човек, който почти стана, когато се приближихме, но отново седна със сърдит вид, — и вашият приятел. — И леко, без да спре, ме хвана под ръка и ме отведе в залата за хранене. Искаш ми се да се върна и да видя израза на лицето й, но не посмях. Знаех, че младият човек не беше тромав, нито срамежлив, нито смутен от нея, както бях аз, видях, че беше самоуверен и надменен, което не ми харесваше, така че не му съчувствах, изобщо не го съжалявах. Вместо това усетих странно съжаление, дори обич към госпожа ван Хопър, защото знаех, че той няма да остане при нея, нито пък ще бъде много внимателен към нея. Тя беше купила неговата компания, както някога беше купила моята, но нашите отношения бяха делови и доста обикновени, ако бях експлоатирана, това също беше обикновено при такива обстоятелства.

Хора като мен бяха особен вид прислужници, които трябваше да очакват това. Този път, си мислех, може да е обратното. Госпожа ван Хопър беше възрастна жена, натруфена, прекалено силно гримирана, черепът й се виждаше през оредялата й, побеляла коса, ръцете й бяха пълни, месата й преливаха около многобройните й пръстени, очите й бяха странно безизразни, дълбоко в очните кухини. Иначе тя не беше се променила, — беше вулгарна, любопитна и неделикатна както преди.

Те седнаха в дъното на залата, съвсем далеч от нас, което явно я дразнеше и ядосваше, тъй като видях, че извика сервитьора и започна да сочи към други маси, но без успех. Той само поклати любезно глава и ги остави.

Тя въртеше лорнета си нагоре-надолу през време на вечерята и няколко пъти съвсем нахално към нас.

— Чудя се колко време нашият млад мъж, мъж, но съвсем не и джентълмен, се влачи с нея, — каза Максим по едно време. — Горката госпожа ван Хопър, от теб, една изключително почтена малка платена приятелка — до това. Как е паднала толкова низко, какво мислиш?

— Не ми харесва как изглежда той — отговорих.

— Разбира се. Тя е глупав стар сноб, но не заслужава това.

С крайчеца на окото си видях как се обърна да гледа възрастната двойка, която влизаше в салона, но почти веднага лорнетът беше наведен, изключи тези двама като обект на интереса й. Но по някаква причина аз продължих да ги гледам, седнаха на една маса много близо до нашата. Той беше слаб, кожата му тънка като хартия и пожълтяла, опъната по черепа и по дългите костеливи ръце, очите му сълзяха, а тя беше внимателна към него, любяща, като търпеливо му помогна да седне, взе бастуна му и го остави, като казваше нещо, което го накара да се засмее. Тя беше жена му, виждаше се това, беше много по-млада, но не толкова млада, за да бъде негова дъщеря, а при това съществуваше някаква нежност помежду им, дълга дружба, в погледите и жестовете, които не бяха синовни. Той щеше скоро да умре, си помислих, притежаваше странната прозрачност, която много възрастни хора придобиват малко преди смъртта си, атмосфера на леко оттегляне и сънливост, като че ли вече почти са напуснали света. Отместих погледа си от тях към Максим и ни виждах след тридесет години, близки, любящи и очакващи, както тях раздяла, видях ни все още в изгнание, по хотели, бездетни, защото усещах, че и те са такива. Бързо погледнах през прозореца към лампата на гондолата, която бавно минаваше.

Няма да мисля за това, не ме интересува. В края на краищата, можех да бъда тук, на другата страна на хола с госпожа ван Хопър.

След това при кафето в столовата Максим беше изключително внимателен, седнал до нея на кушетката, подавайки й чашата, безупречно учтив, а тя се изчервяваше, леко го потупваше с лорнета си и се чувстваше спокойна, силна и толерантна. Той хитро я караше да говори за себе си, къде е живяла, за семейството си, дори за безпомощния й племенник Били, когото веднъж беше използвала като претекст да се запознае, и за пътешествията си.

— Такова облекчение, че мога да се върна отново в Европа, не мога да ви опиша, след тези дълги скучни години в Америка и невъзможността да се махна от там. Така мечтаех за Париж и Рим и Лондон и Монте, за малко стил и живот отново и като четях за вас, целият този ужас и нечистотия, беше твърде много за мен.

— Да, наистина, — каза Максим, — сигурно е било ужасно.

Бързо извърнах главата си към младия човек. Той беше американец и както заяви „дизайнер“, но не се разпростря, а едва направи усилие да бъде учтив с мен, не го интересувах, разбрах, една обикновена, скучна жена в ранна средна възраст. Но видях, че гледа Максим с леко високомерие, през миглите си, като преценяваше дрехите му, слушаше и събираше внимателно информация.

По едно време госпожа ван Хопър го изпрати за някаква снимка, която искаше да ни покаже, като му нареди все пак внимателно, не точно с господарския начин, по който би се отнесла към мен. Той отиде, без да каже дума и все пак показа ясно, че би могъл да не го направи и затова още по-малко ми харесваше, дори ми стана по-тъжно, че я виждам с него.

А след това внезапно, като котка, която изведнъж си показва ноктите, бързо и без предупреждение към нищо неподозиращата жертва, тя се обърна към Максим и го хвана неподготвен.

— Сигурно сте били съсипан, когато Мандърлей беше опожарен; четохме за това, разбира се, това беше тема за разговор навсякъде. Такава ужасна, ужасна трагедия.

Видях как устните му се свиха, лицето му леко пламна.

— Да — отговори той.

— Кажете ми, моля. Какво стана? Беше ли нарочно, не, разбира се, че не, кой би направил такова ужасно нещо? Предполагам, че е било нещастен случай, някоя немарлива глупава прислужница е забравила да сложи мрежата на камината, надявам се, че си е получила заслуженото. Целият Ви свят да изгори така, всички безценни съкровища.

— Да.

— А някой изгоря ли жив? Сигурно е имало хора там по това време.

— Не, за щастие никой не пострада.

— Разбрах, че не сте били там, били сте къде, в Лондон? Всякакви приказки се чуваха, не мога да ви ги опиша.

Тя хвърли поглед към младия човек, който седеше до мен мълчалив и нацупен.

— Хайде, изтичай бързо горе и донеси портмонето ми от крокодилска кожа, с всички изрезки, знам, че са там, тръгвай… — Тя се обърна отново към Максим, като напълно ме пренебрегна. — Толкова много се пишеше за това в пресата и разбира се, за цялото следствие.

Колко ужасно е било и трябва да добавя, наистина много странно. Сигурно не сте видели и половината написано по онова време, изхвръкнахте Господ знае къде, за да дойдете на себе си от шока, сигурно. Не че бягството помага много, човек носи грижите си със себе си, но все пак? Кажете ми, решението на съда беше, че е самоубийство. Кажете ми, защо една красива, богата млада жена, която има всичко, което пожелае, огромна къща, очарователен съпруг, светът в краката й може да се каже, защо се е самоубила? Просто не е за вярване.

Повече не можех да понасям, не ме интересуваше дали тя все още ме презира и се преструва, че не съществувам. Казах:

— Госпожо ван Хопър, моля недейте… — но Максим ме прекъсна, като стана и като я гледаше с едва скрита неприязън под студена учтивост.

— Вашият свят може да си мисли, каквото иска, — каза той, — но мнения и клюки нямат никакво значение по отношение на истината, предполагам, че ще се съгласите. Сега, знам, ще ни извините, беше много необикновено, че отново Ви срещнахме.

Последното, което видях, беше изразът й на безпомощен гняв, досада, че внезапно е изоставена като изглежда глупава и това, че не може нищо да направи. Тя с усилие стана, за да ни изпрати, но Максим беше много пъргав, а тя беше слаба, стара и дебела и видях, че имаше бастун до нея. Забелязах това, но не скочих да изпълня заповедта й както преди. Младият човек остана да седи, като нахално не обърна никакво внимание на заповедта й.

Но се случи така, че не можаха да намерят палтата ни и накрая Максим нетърпеливо отиде в гардероба да ги търси. Аз чаках, като небрежно разглеждах една стара карта на Венеция на стената зад дебела мраморна колона, така че госпожа ван Хопър и младият човек не ме видяха, като се приближиха. Тя куцаше, като се държеше за ръката му.

— Той беше такъв блестящ човек по онова време, голяма примамка, но поради някакви странни причини, които никога не разбрах, се ожени за онази мишка и сега гледай, — Господи, каква скучна, тъжна двойка са станали — ако ме питаш, има много неясни неща зад тази работа с първата му жена. Не се дърпай така, трябва да ми помогнеш да вървя.

И така те отминаха, гласът й се чуваше, нахален и раздразнителен от фоайето към асансьорите.

— Извинявай, — казах веднага на Максим, като излизахме. Извинявай.

— Какво за Бога искаш да кажеш? — О, тази ужасна жена, това, което каза…

— И това беше твоя вина?

— Не, разбира се, че не, знам, но…

Усетих, че трябваше да й запуша устата, да го предпазя от нея, не можех да понеса той да бъде засегнах и да го накара отново да се терзае.

Максим ме държеше здраво под ръка, като влязохме в гондолата, този път обикновена, без допълнителните, колоритни светлини. Като излязохме на Канале Гранде, изведнъж задуха студен вятър с аромат на море.

— Забрави го, — каза той — Тя е една глупава стара жена и те са си лика-прилика.

Но не можех да забравя. Продължавах да си спомням, че тя каза, че има куп изрезки от вестници за следствието и пожара, пази ги, говори за това с приятели, чух изразеното й съмнение.

„Има много неясни неща зад тази работа с първата му жена. Защо ще иска да са самоубие? Просто не е за вярване…“

Да, мислех си. Да, разбира се, защото не е вярно. За тях беше очевидно, но аз знаех истината. Ребека не беше се самоубила. Максим я беше убил.

И погледнах към профила му, когато гондолата се обърна и напусна Канале Гранде, а вятърът задуха отстрани и я разлюля леко. Лицето му беше каменно, не можех да разбера какво мисли или какво чувства, отново бях изключена от неговия свят. Погледнах към черните здания с капаци на прозорците и тогава гласове отново започнаха да шепнат, да шепнат в тъмнината.

Може би не е в природата на човека да е доволен от съдбата, независимо колко добра е тя на този свят, може би, понеже животът е процес на промяна, растеж и загниване, трябва да сме неспокойни, да сме недоволни, да изпитваме стремеж, надежда, желание за движение и не можем да се контролираме.

И аз не можех да не застана на прозореца на нашата стая, като гледах зданията отсреща, или канала и ми се искаше нещо друго, на друго място, противно на здравия разум. Но като гледам назад сега, зная, че не се радвах достатъчно на настоящето, не изразявах често благодарността си, не бях щастлива, а наистина трябваше да бъда. Станали сме „скучна тъжна двойка“ по думите на госпожа ван Хопър. Но това не продължи, не можеше да продължи по простата причина, че нищо не продължава, но още и защото не исках да продължи и получих своето. Спомням си, че някой веднъж ми каза, когато бях дете, когато исках това или онова: „Внимавай да не желаеш твърде силно, можеш да го получиш.“ Тогава не разбрах смисъла, сега разбирам.

Това ли е всичко? Питах се. Нищо ли повече няма да има, освен този безсмислен живот на непрекъснато движение, да се мъкнем през годините на средната възраст до старини и болести и раздяла — и до смърт. Това ли е всичко? Не, не беше.

Добре е, че не можем да виждаме бъдещето. Това ни е спестено. Завинаги носим миналото си в настоящето и това е достатъчно, за да ни задоволи.

Изглежда, че Максим отново имаше много работа, пишеше писма, пращаше телеграми, беше прекалено зает. Не задавах въпроси, но ме тревожеше фактът, че не ми казва нищо. Не беше от желание да знам подробности, а защото споделяхме всичко, нямахме тайни.

Най-после зимата бе заменена от прекрасна пролет и Венеция се оживи, отново настъпи сезонът. Напуснахме я, като тръгнахме на изток към Гърция и планините, покрити с цветя, а въздухът миришеше на мед. Сега бях отново щастлива, защото се движехме, нямах време да тъгувам, имаше много нови неща, които отвличаха вниманието ми.

Беше май, когато тръгнахме за Истанбул, но не мислех, че ми се отива там. Страхувах се от едно напълно чуждо място, толкова чуждо във всяко отношение, — исках промени и нови гледки, а същевременно ми се искаше да останем в познати рамки. Щеше да бъде по-лесно, ако Максим не беше странен, също и много отдалечен от мен, разсеян от нещо, често загледан напред, леко намръщен. Не смеех да го питам защо, струваше ми се най-сигурно да остана в неведение, но непрекъснато си задавах въпроси, че това беше свързано с изказването на госпожа ван Хопър или че имаше проблеми със семейни въпроси след смъртта на Беатрис, дори евентуално финансови тревоги.

Последните два дни от престоя ни в Гърция бяха напрегнати и тъжни, разстоянието, което Максим поставяше помежду ни, беше по-голямо от всякога. Разговаряхме спокойно, хладно за това, което виждахме, за следващия етап на нашето пътешествие, а аз мечтаех за предишната близост, за това как беше зависим от мен, но възрастта притъпява нетърпението. Това се беше случвало и преди, си казвах, ще го преживея. Ще се върне при мен.

Не можех да си го представя как.

Времето беше идеално, топло — великолепна пролет, светът чист. Денят беше преминал между студената зора и хладната нощ така, че бях прекарала повече време на палубата на парахода, който плаваше към Босфора и Истанбул. А сега бяхме почти стигнали, виждах минаретата и кубетата на древния град да се приближават, като че ли плуваха, дематериализирани, блестящи, огрени от залязващото слънце, което позлатяваше повърхността на спокойната вода.

Максим стоеше до мен мълчалив. Светлината се промени, розово-червен цвят покриваше цялото небе на запад, а контурите на зданията потъмняха, кубетата, кулите и минаретата бяха като хартия върху оцветена материя.

Не очаквах, че ще ми хареса това място, смятах, че всичко ще ми бъде съвсем чуждо. Но сега бях покорена от гледката, нещо, което почти не ми се беше случвало.

Освен къщата. Розово-червената къща.

— А сега, гледай, — каза Максим след минута.

Следвах неговия поглед. Над града, над цветовете на залеза започваше нощното небе, фантастично тъмно и на този фон се появи месечината, едно тънко, блестящо парченце сребро.

Ако си затворя очите, мога да го видя и сега, връща се при мен с абсолютна яснота, утеха, както и болка, и аз си почивам и се утешавам и чувам отново гласа на Максим и думите, които след това изрече.

— Ето, — каза той.

Видях, че ми подава един плик.

— Прочети го. — И после се обърна и се отдалечи към другата страна на кораба.

Пликът като че ли е между пръстите ми сега, усещам го, гладък, скъсан от едната страна, където е бил отворен. Стоях и го държах, гледах небето, но слънцето си беше отишло и последното петно от светлина изчезна, кубетата отново потънаха в тъмнина. Само месечината стоеше, чист, светъл сърп.

Сърцето ми биеше много силно. Не знаех какво има в плика, какво ми предстои да прочета. Не исках, исках да си остана в неведение, във времето, когато всичко е тихо и спокойно и няма от какво да се страхувам. Но аз се страхувах.

Всичко ще се промени, си казах. Това по някакъв начин ще сложи край на нещата сега. И така стана.

Седнах на една неудобна пейка под мостика. Имаше фенер със светлина точно за четене, хвърляше мътен оранжев отблясък върху хартията.

Чудех се защо Максим ме остави сама, от какво се страхува. Сигурно има нещо ужасно в този плик, нещо, което той не може да изкаже с думи, — не може да бъде нещо просто, обикновено, лоши новини, нечия смърт или болест или нещастие, тогава сигурно щеше да остане при мен, да ми каже, щяхме да бъдем заедно. Но бяхме далеч един от друг. Усещах сълзите да парят в очите ми и ги чаках да потекат като отдушник и утешение.

Един моряк мина, панделката на фуражката му беше снежнобяла в тъмнината. Погледна ме с любопитство, но не се спря. От мястото си не виждах месечината, а само няколко далечни светлинки от брега. Усещах миризмата на бензин от машините, чувах шума им да тупти зад гърба ми.

Моля, казах си, въпреки че не знаех за какво толкова отчаяно се молех. Моля, вик за помощ.

А после извадих един-единствен лист от плика и го насочих към светлината.

Инвиралох, сряда.

Мили ми Максим,

Бързам да ти съобщя резултата. Изпращам ти това с бърза поща, пост рестант във Венеция с надежда, че ще те намери, преди да напуснеш.

Тази сутрин разбрах, че моята оферта от твое име за закупуването на Кобетс Брейк е приета. Щом като получиш това писмо, моля те, телеграфирай окончателното си потвърждение, за да мога да се видя с Арчи Никълсън в Лондон следващата седмица, за да приготви всички документи, които да подпишеш веднага щом се върнеш. Ще бъде добре да знам крайната дата. Има някои подробности да се уточняват, но щом документите са готови, къщата ще бъде ваша и ще можете да се нанесете, когато ви е удобно, след като се върнете в Англия. Очарован съм от това, както вярвам, че и вие двамата ще бъдете.

Ваш

Франк

Ръката ми трепереше, трябваше да сграбча хартията, защото се страхувах, че ще изпадне от ръката ми и ще бъде издухана.

Вдигнах очи. Максим се беше върнал.

— Почти сме там — каза той.

И тъй, отидохме и застанахме при перилото на парахода и бавно навлизахме към мястото, където старият мистериозен град беше разтворил прегръдките си, за да ни поздрави.

Част трета

Глава дванадесета

Пристигнахме в Кобетс Брейк през май, така, както бяхме отишли в Мандърлей, но колко по-различно беше, по-различно във всяко отношение. Ново начало. И когато си спомням за това, дори след случилото се виждам светлините, а не сенките, и спомените ми за онова време са чудесни, щастливи и за нищо не съжалявам.

Като мисля за Мандърлей, което все още правя, спомням си колко неподходяща, колко не на място бях, колко непохватна и как къщата ме потискаше. Когато за първи път отидох там, изпълнена от невероятно щастие, то почти веднага се промени в напрежение. В Кобетс Брейк отидох с огромно чувство на сигурност и облекчение, с възстановена дълбока любов към Максим, който беше направил всичко с вяра и целеустременост. Имах усещането, че години бях чакала да започна истинския живот, че всичко е било подготовка и някаква игра, в която всички имаха важни роли, а мен просто ме изблъскваха от сцената и нямах реплики, не принадлежах никъде и не допринасях за развитието на действието. Всички се взираха в мен, понякога имаше особени непоносими мълчания, когато се появявах на рампата и все пак аз не бях от значение. Сега това не беше игра, а самият живот и аз се втурнах в него с такова нетърпение и бях приета.

Останалото време, което прекарахме в чужбина, живяхме на две равнища. Писма и телеграми летяха напред-назад между Франк Кроулей, Максим и предприемачи и адвокати, Джайлс, хората от фермата. Максим прекарваше с часове на телефона, като даваше инструкции, опитваше се да разбере дали едно или друго трябва да се направи, а междувременно се спускахме в мистериозния, екзотичен шум на живота в Истанбул и природата на Турция и това много ми харесваше, съвсем не ме плашеше. Харесвах всичко, усещах, виждах, чувах и възприемах всичко с острота, тъй като знаех, че ще си отидем и това бяха последните дни на нашето заточение, беше просто удоволствие, а след това щяхме да си отидем у дома и животът щеше да започне. Разхождахме се из улиците, претъпкани с хора и животни, с купувачи и продавачи, просяци и бебета, влизахме в джамии, изпълнени със звън и молещи се гласове, поемахме силни аромати, — натрапчиви, странни, неприятни, които не приличаха на тези, които щяхме отново да помиришем, и ги заключих в някаква кутия завинаги, без да запазя ключа й. Ако го имах, ако кутията се счупи, онова място, онова време, онези спомени, така гъсто наблъскани заедно с миризмите, ще ме завладеят. Имахме също и вкусови усещания, сладки, ароматни, опушени и понякога леко ги разпознавах в някое парче месо или сладкиш и след известно учудване отново се пренасях в онези дни и нощи. Нямаше недоразумения или мълчания между нас, имаше само любов и сигурност и невероятно щастие, така че плаках, когато си тръгвахме. Красотата на Истанбул беше нещо повече от физическа, тя беше лично изживяване, пропита от усещане за крехкост и чупливост. Когато напуснахме и блестящият като нарисуван град най-после изчезна от погледа ни, просто ми се стори, че наистина се е стопил и е престанал да съществува, защото повече нямаше да го видим.

Върнахме се спокойно през Европа, като се радвахме на времето, с което разполагахме. Франк се беше погрижил за последните подробности на покупката, но това щяхме да разберем като пристигнем и разгледаме къщата и видим колко още работа има да се свърши, дали ще искаме да запазим някои мебели, продадени заедно с нея. Възрастната двойка не беше пожелала да се върне, а техният син, наскоро демобилизиран от армията, само беше прибрал личните и ценни вещи, голяма част от мебелировката беше останала, но Франк нямаше време да я опише и смяташе, че малко от нея ще използваме. Беше наел една къщичка наблизо, където да останем за известно време, въпреки че знаех, че дори ако трябва да почистим цялата Кобетс Брейк и да я ремонтираме, исках да бъдем там, нямаше да възразя да използваме временно само няколко мебелирани стаи.

Тук ни беше мястото, неудобствата нямаше да имат никакво значение.

Хората казваха, че този месец май бил най-топлият от години. Съвсем не беше естествено да е толкова топло така рано, никой не знаеше какво става с времето, но нека да му се радваме, докато можем.

И така и правехме. Англия миришеше на пролет и на цветя и на трева, камбанките бяха почти прецъфтели, но тук-там минавахме през малка горичка или гъсталак и виждахме разкошен син цвят да се подава изпод първите, пресни листа и се спирахме два пъти, за да се покатерим през някаква ограда. Над главите ни измежду плетеницата от клони се виждаше небето, а при краката ни цветята лежаха влажни и хладни. Наведох се и проврях ръцете си между тях, затворих очи и се радвах на чудесния им аромат.

— Няма смисъл да ги късаш, — каза Максим. — Ще увехнат след един час.

И тогава си спомних, жълто-зелените повехнали стъбла да се люшкат в коша на колелото ми като момиче, когато не можех да устоя на изкушението да ги откъсна и да ги дам на майка ми да ги сложи във вази, защото бях сигурна, че тя притежава магическа сила да ги съживи.

— Но, разбира се, това не стана, — казах, като се изправих на крака.

— И ти си научи урока.

— Може би.

Тогава видях, че както стоеше и ме гледаше, лицето му се беше променило, станало по-меко и ясно, изглеждаше внезапно подмладен с години, дори по-млад от времето, когато го срещнах. Но разбира се, тогава той изглеждаше много възрастен.

Нарцисите и ябълковият цвят бяха прецъфтели, настъпил беше сезонът на люляците. Люляково дърво имаше в градината на всяка къща с бели и бледолилави цветове и живият плет от двете ни страни изглеждаше като белезникава лента. Глогините бяха напълно разцъфтели, когато слязохме от колата, ни лъхаше странният им горчив аромат в горещината на следобедното слънце и това също беше миризма от детството ми.

Спомням си живо как седях в градината на някоя възрастна жена, когато бях на пет или шест години, късах цветчета, играех си с тях и ги нареждах на земята в различни форми. Като че ли моето детство, най-щастливите години, които бяха прекъснати рязко от смъртта на баща ми, сега се връщаха, ставаха все по-ясни и по-близки от когато и да е. Годините преди Максим и след това, с Максим и Мандърлей и после, всички досега отстъпваха, мъгляви и неясни. Настоящето беше свързано с онова отдавнашно време през годините като е мост.

Като навлизахме все по-навътре в този район, усетих, че всичко е бяло, — имаше бели агънца, кремаво бели цветове на девесила се подаваха от всеки слог, а също и момините сълзи в сенчестите ъгли на градините, при ниските каменни огради. Чувствах се отново като младоженка, когато отивах у дома в Мандърлей. Но като погледнах към Максим, не казах нищо, не исках да споменавам, нито да припомням онова време, за да не се хвърля каквото и да е сянка върху този ден. Не бързахме, нямаше нужда да бързаме. Спирахме се при всяка гледка, при всяка подробност, обядвахме спокойно и късно, след това решихме да разгледаме една катедрала, където се разходихме и огледахме прозорците горе и покрива и разкошните каменни арки като туристи, които никога не са виждали такива неща преди. Когато излязохме, светлината се беше променила, беше бледожълта по стените на зданията, денят беше се изместил и клонеше към следобеда.

Последните няколко мили накарах Максим да намали скоростта, исках да запомня всичко, всички пътечки. Бяхме уредили госпожа Пек от фермата да отключи къщата. Сега щяхме набързо да я огледаме, а на другата сутрин щяхме да се върнем и да започнем да решаваме, да планираме, да подреждаме. Но няма никой да ни чака, няма да има наредени прислужници по стълбите и пътеката за колата, няма да има любопитни очи да ме гледат, няма да я има госпожа Данвърс. Тази къща беше само моя, моя и на Максим.

Стигнахме до пътеката, където за първи път бяхме спрели, под стария дървен пътен знак.

— Спри тук, — казах. Отворих вратата и в тишината, след като моторът спря, чух тихия повик на горските гълъби високо в дърветата над главите ни. Въздухът беше изпълнен с аромат и влага.

— Ти откарай колата. Искам да повървя.

Не исках да пристигна важно с колата пред външната врата. Исках да стигна там постепенно, почти случайно, за да я видя отново сред затревената площ, в която се намираше, и след това тихо да сляза по ската към ’ някоя малка странична врата. И съвсем внезапно усетих, че не искам да споделям това с Максим, силното желание и стремеж към къщата исках да бъдат само мои за кратко време, — толкова се бях пристрастила към нея.

Той разбра. Усмихна се, обърна колата и подкара по пътеката, а аз останах сама. Стоях със затворени очи, усещах как бие сърцето ми, чувах шумоленето на дърветата, когато някоя птичка прелиташе натам. И после тръгнах бавно надолу по пътечката, обрасла с див чесън и висока коприва, с трева и препречена с клони, които трябваше да отмествам. Светлината имаше зеления цвят на морски дълбини, но нищо зловещо нямаше наоколо, всичко беше свежо, току-що поникнало и невинно, нямаше кървавочервени рододендрони над главата ми, нищо рядко и странно, — всичко беше добре познато и на място. Зайче пресече пътечката и се вмъкна в една дупка, мерна ми се едно уплашено, бляскаво око.

Последният път, когато бях тук, светлината се прецеждаше през почти голите клони така, че можех да видя открито място пред себе си. Но сега листата по дърветата бяха толкова гъсти, че бях обгърната в зелен тунел, докато с рязко движение отместих последните клони и се озовах в очарованието на залеза. И ето, там беше Кобетс Брейк, спокойна и тиха и красива.

Виждах я и можех да я обхвана изцяло, не беше твърде голяма. Струваше ми се, че я прегръщам, входа, пътеката към гаража, стените, комините, прозорците и фронтоните, градините около нея. Приличаше на среща с любим човек след отсъствие и съмнението и тревогата от това бяха изчезнали при първата нова среща и остана само чувството за сигурност.

Започнах бавно да слизам между овцете към входа на къщата, където видях Максим, като се плъзгах и пазех равновесие с разперени ръце.

Имаше ваза с полски цветя в хола и друга по-малка в средата на кухненската маса до яйца, мляко и плодов кейк, камините бяха заредени, но не запалени, бойлерът беше готов. Беше чужда къща, никога не бяхме стъпвали в нея, мебелите, оставени там, бяха стари и непознати, а все пак беше дом и то изведнъж наш, ние не бяхме нашественици.

— Мога да остана тук, казах, — да живея тук сега, няма нужда да отиваме на друго място.

Тихо минавахме от стая в стая. Всичко беше изчистено, лакирано и оправено. Помислих си, че са я обичали и са се грижили за къщата през изминалите години, въпреки че някои стаи очевидно дълго време не бяха използвани. Нямаше нищо твърде официално или студено, нищо, което да не ми харесва. Огледах се и видях, че един стол се нуждае от тапициране, една врата трябваше да се закрепи, имаше нужда да се подберат картини, за да се запълнят празните места по стените, но нищо не трябваше да се извърши бързо и нямаше нищо, което съвсем да не ми харесва.

— Ще я направим наша, — казах. — Няма защо да бързаме.

В края на краищата нямахме си нищо, всичко беше изгоряло при пожара, щяхме да започнем от начало.

Радвах се на това. Красивите, скъпи неща, фарфорът и портретите, среброто и редките мебели не бяха мои, не се чувствах у дома сред тях. Те принадлежаха на семейството на Максим и на Ребека. Мебелите в Кобетс Брейк също не бяха мои, но нямах същото усещане към тях, дори когато не бяхме ги купили, а само наследили, те бяха част от тъканта на къщата и щяхме да се грижим за тях по същия начин.

Качихме се горе в таванските стаи, прашни и празни, с голи бели стени, но във въображението си ги мебелирах за децата и сложих бельо в гардеробите и порцелан и стъкло в бюфетите.

Обърнах се и погледнах Максим, изпълнена с новооткритата си възхита и удоволствие.

Казах:

— Сега съм щастлива. Разбираш ли?

Но веднага съжалих за тези си думи и бих си ги върнала назад, защото той може би не беше сигурен, може би беше го направил само за мен и никога нямаше да се установи тук, това не беше Мандърлей.

— Ела навън — каза Максим.

Беше все още топло, но въздухът вече миришеше на вечер, един дрозд пееше до забрава в люляковото дърво.

Тръгнахме из градината, под стара пергола по южната част на къщата. Рози и клематис буйно се катереха нагоре и падаха надолу като гъста несресана коса. Трябваше да се оформят, да се подкастрят, но засега бяха добре, белите звезди на цветовете на клематиса вече се показваха, розите бяха напъпили.

Всичко наоколо, — цветните лехи, храстите, пълзящите растения бяха оставени на самотек, това ми беше приятно и мислено планирах как постепенно и внимателно да ги подредя. Не исках добре уредена, подстригана, стерилна градина, гледана от мъже, на които едва се осмелявах да говоря, за да не ги обидя или да не разкрия своето невежество. Бях невежа, но баща ми имаше градина и аз все още си я спомнях. Бързо щях да се науча, знаех, защото беше в кръвта ми.

— Мислех си, — каза Максим сега, — че това е място, което ти искаш, но то е и това, което аз също искам. Когато го видях отново днес и влязох вътре, разбрах, че ще бъде и мое.

Той спря и бавно се огледа наоколо към затревените скатове и овцете, които пасяха по тях, към дърветата по-нататък.

— Никога не съм си мислил, че ще ме изостави видението на Мандърлей, но ще го направя. Това ще стане тук. То е свършено и принадлежи на миналото, Мандърлей е мъртва за мен. — Той ме погледна. — Нужни ми бяха повече от десет години. Съжалявам, че трая толкова дълго.

Приближих се до него, но като направих това, един глас в мен каза: „Не само къщата, не само къщата“.

Нищо не казах, просто продължихме да вървим, като гледахме наоколо и Максим продължи да говори за това, че ще купи още земя, може би някоя ферма.

— Ще се опитам да привлека Франк да дойде тук. Ще можем заедно да се оправим.

— Няма никога да иска да остави Шотландия.

— Ще видим.

Помислих си, че може, тъй като абсолютната лоялност на Франк не беше толкова към Мандърлей, а към Максим и може би щеше да поиска да работи отново заедно с него.

И така продължихме, като правехме приятни планове, а светлината отмираше и нощта покриваше къщата и градината и нямаше нищо друго, освен радост за бъдещето.

Глава тринадесета

Максим каза, че съм като дете, което играе на къщи и беше вярно, че такова щастие, такова ежедневно удоволствие приличаше малко на игра, като се пренесохме в Кобетс Брейк, като оглеждахме внимателно всяка стая, разсъждавайки какво да оставим, какво да заместим. Но независимо от играта, усещах, че за първи път живеех истински. Настоящето беше по-важно от всяко минало и бъдещето беше важно само като продължение.

Госпожа Пек от фермата дойде да ми помогне отначало, а след няколко седмици намери едно младо момиче, Дора, която идваше на колело от съседното село и беше готова да работи при нас. Чувствах се спокойна с нея, може би защото беше млада и беше приятелски настроена и готова да услужи. Не я смятах за прислужница, когато правехме списъци и сваляхме завеси и преглеждахме съдържанието на бюфетите заедно, смеехме се и тя ми разказваше за семейството си и млъкваше само когато Максим се появяваше. Веднъж или два пъти я хванах, че ни гледа, вероятно учудена от несъответствието на възрастна ни или от разликата помежду ни, тъй като всеки ден, когато се събуждах, усещах като че ли ставах по-млада, възвръщах си годините, които бях загубила, като се отърсвах от всички потискащи признаци на средната възраст. Пеех през всичкото време, бях замаяна и с леко сърце.

И постепенно къщата попадаше под мой контрол, запознах се с нея, с това коя врата не се затваря както трябва, кои прозорци пропускат вятър, къде пада сутрешното и следобедното слънце, колко неравни са дъските на горната площадка. Идваха бояджии да оправят всяка стая, изхвърлихме някои изгнили кухненски мебели и стари килими, реших да купим нови столове за красивата, продълговата, светла столова, която гледаше към най-хубавата част на градината. Кобетс Брейк беше приятелски разположена, когато се разхождах из нея рано сутрин от кухнята до столовата, до хола и отварях прозорците и вратите, като гледах навън към затревените склонове, усещах, че ме приветства, почти като че ли ни е очаквала.

Максим започна да се разхожда наоколо, като се срещаше с фермери и собственици на земя, търсеше земя, която би искал да купи или ферма да вземе под наем. Каза, че ще отглежда овце и ще закупи гори, млечно стадо и ливади, но имаше намерение да се вслушва в съвети и да не бърза. Имаше четири котеджа, както и фермата Хоум, които принадлежаха на Кобетс Брейк и той се заоглежда за помощници, запозна се с мъже от селото: имението не беше голямо, не като Мандърлей, но понеже не искахме да имаме толкова много прислуга, Максим трябваше да върши сам доста работа. Наблюдавах го как се подмладява, как крачи по пътеката, как енергично се изкачва по склоновете, виждах как кожата му добива тен под влияние на слънцето, тъй като пролетта беше чудесна, топла и суха, а също и лятото дойде рано. Беше добре, струваше ми се напълно доволен, това беше нашият щастлив край.

И все пак нещо ни липсваше, въпреки че никога не говорехме за това. С напредването на ранното лято розите разцъфтяха и отрупваха всяка стена, колона и ограда, прекрасни катерачи, бледорозови и перлени, тъмнорозови, пухкави, чисто бели и всичко цъфтеше и се покриваше с цвят, а дърветата бяха тъмнозелени, така че бяхме опиянени от лятото и аз все повече усещах тази липса. Имаше празнина в цялата тази работа.

Една сутрин към края на юни се събудих в пет часа и не можах да заспя отново, нощта беше много задушна и се чувствах изтощена. Ароматът на розата, която висеше на големи гроздове от ниския покрив под отворения прозорец на спалнята ни, беше мускусен сладък и изпълваше стаята.

Тихо слязох долу и излязох от страничната врата.

Въздухът беше свеж и доста хладен, слънцето още не се беше показало, овцете почиваха, тежки и кротки, разпръснати по скатовете. Минах през градинската беседка и по пътеката към голямото кръгло езеро. Още не бяхме изчистили, нито поправили фонтана и аз погледнах спокойната зелена вода сред гъсталака от водни лилии, като се чудех дали има големи риби някъде да се движат в бавен, стаен живот. Седнах на плоската каменна ограда. Небето беше перленосиво, тревата покрита с роса.

Това е щастие, мислех си, и аз съм в него. Тук. Сега.

Вдигнах очи и ги виждах да идват през градината, от затревените скатове, виждах ги съвсем ясно, като че ли бяха там, три деца, момчета, тъй като си ги представях, че ще са момчета в Мандърлей — две по-големи, силни, набити, енергични крещяха и се блъскаха, а малкото, по-кротко, стоеше настрана. Тичаха по тревата, по пътеката — едното отскубна цвете, а другото размахваше пръчка над главата си. Виждах ведрите им лица, открити и изпълнени с веселие, виждах телата им и разрешените им глави, също така красиво оформени като на Максим. Виждах ги така ясно, че можех да разперя ръцете си, за да се хвърлят към мен, бутайки се кой да бъде пръв, за да ми кажат това, да ме разсмеят за онова, усещах ги с тялото си, познавах косата им, гъста, леко суха, мека на пипане. Гледах към малкото, повиках го с пръст и то се усмихна, много сериозно, щеше да постои до мен, когато другите си отидат, тичайки и тогава ще бъдем тихичко заедно. След това може би ще седим и гледаме тъмната, дълбока вода в каменния басейн и ще чакаме да видим живо същество, някоя риба. Той няма да говори, за да не уплаши рибата, ще седи много тихо, много търпеливо, доволен, че е с мен, а виковете на братята му ще дойдат от края на пътеката и те отново ще хукнат нанякъде.

Седях там, като пуснах ръката си във водата и тя се плъзгаше измежду пръстите ми, и слънцето се показа, като хвърляше бледо злато върху тревата и докосваше листенцата на цъфналата роза Албертина по източната стена. Бях прекарала всяка вечер през изминалата седмица в правене на нови планове за градината, изготвях списъци, рисувах планове за това, онова и друго място за следващите няколко години, а сега, точно както виждах децата, виждах и градината как ще изглежда и мечтаех за нея. Но това щеше да бъде постигнато по-лесно, защото беше въпрос само на време и работа.

Чух прозорец да се отваря горе, лек шум на течаща вода.

След няколко минути Максим щеше да дойде при мен, щяхме да се разходим из градината и аз ще кажа, — мисля, че ще трябва да отсечем това, да окастрим онова, да изкопаем нова леха тук, да поправим рамката — трябва да се погрижа за фонтана, господин Пек ще изпрати човек за зеленчука, може би ще дойде дори днес.

Всичко това беше лесно, можех да разговарям за него весело, да се чувствам сигурна, но за децата — не можех да говоря за тях. Не зная защо, но се ужасявах от мисълта, че ако го кажа на Максим, ще бъде лоша прокоба, никога няма да успея. Ребека не беше имала деца, открих това накрая. Няма да бъда като Ребека, не трябва да бъда.

Станах, изведнъж мисълта ми се проясни, решението беше взето. Не можех да говоря на Максим, не сега, но не можех да оставя месеците и годините да минават с надежда, като разчитах на късмета и като не правех нищо за това. Винаги бях си мислила — и двамата мислехме — че ще имаме деца. Доколкото знаех, нямаше причина, поради която някой от нас да няма, но аз не знаех, знаех много малко за себе си, никога не бях боледувала, рядко бях посещавала лекар. Стана ми ясно сега, след като взех решението, че не познавам никакъв лекар. Последният беше специалистът в Лондон, когото бяхме посетили всички през онзи ужасен, задушен следобед, когато трябваше да се потърсят сведения за Ребека. Доктор Бейкър. И сега го виждах как влиза в стаята в спортни дрехи, извикан от играта си на тенис.

Не можех да отида при него. Тогава при кого? Как да намеря лекар? Нямаше кого да питам. Ако някой от нас се разболее, мислех си, че лесно ще открием името на местния лекар, вероятно от Дора или от госпожа Пек.

Но избягвах да мисля за човек, когото някой ден ще срещна в обществото — тъй като щяхме да започнем да се запознаваме с хора, искахме да свържем приятелства, да ни приемат в селището, а лекарят е човек, който очевидно трябва да бъде поканен. Имах усещането, че не мога да се изправя пред човек, когото познавам или с когото ще се запозная, ако отида на консултация за това, изглеждаше твърде обезпокоително, твърде интимно, свързано с живота ни тук.

Исках да отида в Лондон, както беше направила Ребека, съвсем анонимно, за да се консултирам с някого официално, който изобщо не ме познава. Преди можех да искам съвет от Беатрис. Сега не познавах никого. Как да намеря лекар в Лондон? Обзе ме паника и безпомощност, усещах се изолирана тук за първи път, без връзка със света.

Максим излезе от вратата, застана няколко секунди, като оглеждаше наоколо къщата, градината, затревените скатове, забелязах израз на задоволство на лицето му.

Беше щастлив като мен, харесваше Кобетс Брейк. Не можем да изгнием тук сами, няма никакъв смисъл да възстановим всичко, да увеличим земята, да направи всичко дори по-хубаво, ако остареем като предишните собственици и я оставим отново празна, да се разпадне, защото повече не ще можем да се справяме, а и няма да има други, които да я пренесат в бъдещето. Трябва да имам момчета, си помислих с ожесточение, трябва, ще ги имам за себе си, защото ги бях видяла, почти ги познавам, но още повече заради Максим и заради Кобетс Брейк.

И тръгнах по пътеката към него и децата бяха там, само че не се виждаха като вървяха след мен.

Глава четиринадесета

Бях забравила за гостуването, този ужасен обичай на старото провинциално общество, който ми беше създал толкова неприятности и неудобство в Мандърлей. Постоянно идваха, всеки следобед имаше нови гости, любопитни жени и понякога някой и друг съпруг, желаеш да види новата стопанка. Трябваше да седя на крака на някакъв стол в официалната гостна, да водя лек разговор, опитвах се да отговарям на въпросите им за около половин час и нещо още по-неприятно, да връщам посещенията им, като не знаех какво да кажа, очаквах часовникът да отмери определеното време. Но това беше преди един цял живот. Бяхме в чужбина дълго време, а после имаше и война, която беше променила толкова много неща, забелязах това дори през тези няколко седмици в Кобетс Брейк, — как някои стари формалности и социални бариери се рушаха за мое облекчение, радвах се, че отношенията не бяха така регламентирани. Никога не се бях чувствала удобно, никога не бях сигурна, че знам правилата, а Максим така много държеше на тези неща по онова време, така се страхувах да не го изложа. Знаех, че се беше запознал с няколко собственици на земя и местни фермери наоколо и бях сигурна, че Дора и госпожа Пек бяха говорили за нас, въпреки че бях се опитала да обясня, че обичаме, спокойствието, взаимната си компания и тишината. Не исках новината за нашето присъствие да се разпростре нашироко, хората тук не знаеха нашата история може би, но някой може да си спомни, да намери стар вестник, да говори с роднина от старата част на света.

Така че веднага се наежих, като чух шум от чужда кола, скърцането на гумите по чакъла пред къщата.

Говорех с Нед Фарадей, които работеше сега в градината, за това дали да не поправим старата съсипана стена от южната страна или е толкова разрушена, че трябва да се построи нова. В дните на Мандърлей, разбира се, Фрит щеше да ме потърси и със строгия си вид да донесе бяла визитка върху сребърен поднос. Сега Нед погледна към пътеката и каза:

— Госпожа Батърли, сигурно сте я срещнали вече?

— Не, — отговорих и веднага усетих нервното свиване в стомаха си и започнах да чупя пръстите си. Не, сигурно не съм. Тя съседка ли е, Нед?

— Може така да се каже, — усмихна се той. — Живее в Тикстед, омъжена е за стария полковник, всички на четиридесет мили наоколо са съседи на тази госпожа Батърли.

— Разбирам.

Оставих го изпълнена с тревога, вече си намислих учтиви фрази и неясни отговори, като ми беше неприятно, че ни пречи. Имах много егоистично отношение към дните си в Кобетс Брейк. Струваше ми се, че времето се изплъзва и че вече твърде много сме загубили. Не можех да понеса да губим повече с хора, които нямаше защо да познавам, исках да уредя всичко в къщата, да запланирам градината, да бъда с Максим. И да мисля, да мечтая, да планирам. Бях като стара, нетърпелива отшелничка, която скъпи уединението си.

— Добър ден, — казах с фалшива усмивка. — Колко мило от Ваша страна, че дойдохте, — и отидох към нея, за да я посрещна. Но като правех това, дори като казах това и преди тя да отговори, усетих, че греша, и усетих как бариерата падна и моята защита и резерви се стопиха. Погледнах широкото й, открито лице и видях, че е приятел, който в никакъв случай не може да ме заплашва.

Беше висока жена, с широки рамене, с разрошена кестенява коса, побеляваща отстрани и носеше голям букет от рози във вестник и нещо друго, завито в кърпа.

— Е, — каза тя, като избухна в смях. — Виждам, че на краставичар нося краставици, трябваше да зная, че сте възобновили всички стари рози, това е твърде голямо изкушение, а при това те така добре се развиваха. Просто си имат свое мнение и цъфтят, когато си искат. Но все пак, ето и някои наши — те никога не са прекалено много. Обичам вази, пълни с рози, из цялата къща, а Вие?

Тя хвана здраво ръката ми.

— Аз съм Банти Батърли, съседи сме, разбира се познавахме добре старите Денис, горките. Твърде дълго работиха тук, приятно ми е, че къщата има сега хора, които да я обсипват с любов и внимание. Това е необходимо на една къща, нали? Любов, както младите така и старите, нали… — Тя се обърна и оглеждаше Кобетс Брейк с удоволствие. — И, Господи, каква къща — идеална, нали, всичко й е на мястото. Трябва да видите нашето викторианско чудовище — обичам го такова, каквото си е, разбира се, не искам да бъда на друго място и се примирявам с грозотата и неудобствата. Тук нищо не трябва да вършите, освен да се възхищавате и да се радвате и да се грижите за нея.

— Няма ли да влезете, току-що се канех да пия кафе. Дора ще ме повика след пет минути.

— Да, имате този ангел Дора Раби. Това семейство е солта на земята…

Тя влезе след мен през страничната врата, като викаше и тръгна към кухнята. Знаех, че всичко е наред и няма защо да се безпокоя — тя беше приятел, а не гост.

Можех да я заведа в която си искам стая.

— Донесох Ви един кейк, защото смятам, че трябва, просто инстинктът да храниш и прочее и колко е приятно да можем да раздаваме храна, след като всички бяхме толкова алчни и криехме малките си запаси през онези тежки години. Чуйте, с Дора няма да имате нужда от мен и от моите подаръци. Здравей Дора, миличка, знаеше, че ще дойда тук. Не мисля, че госпожа де Уинтъре преуморена от гости, просто сме изоставили тази мода и по-добре. Сега всички сме много заети и отиваме на гости, когато искаме, а не защото смятаме, че така е редно.

Тя е като Беатрис, си помислих, като се усмихвах и слушах гласът й да гърми така весело, да изпълва кухнята, тя имаше същия лек, неподправен маниер с хората, без да взима страна, без преструвки, затова се чувствах свободна с нея. Пристъпих напред и взех подноса от ръцете на Дора.

— Така ми е драго, че дойдохте, — казах. — Чудех се кога ще дойде някой да си побъбря.

И разбрах, че беше истина; открих, че искам да говоря, да задавам въпроси, да се радвам на присъствието й.

— Банти Батърли — каза тя, като ме следваше в малката столова, където слънцето най-добре грееше по това време. — Нали е смешно име? Родена съм Барбара Маунт, много по-сериозно, но някак си всички Барбари бяха Банти за поколението на майка ми, а след това пораснах и се омъжих за Бил и взех Батърли със себе си.

Разбира се, вече съм свикнала.

Тя се отпусна във фотьойла до прозореца и веднага заоглежда стаята.

— Да. Харесва Ви, виждам. Освежавате я, правите я по-спретната, но сте запазили непокътнати душата и сърцето й. Одобрявам това.

— Усетих, че е така добре, когато влязохме. Не исках да правим много промени. Влюбих се във външната страна на къщата.

— Кой може да удържи? Беше станало твърде мрачно тук, знаете, един следобед дойдохме по-миналата зима и беше студено като в гроб и всичко беше толкова износено и да Ви кажа истината, малко мръсничко. Човек трябваше добре да огледа лъжичката, преди да разбърка чая си с нея и дори скришом да я обърше в полата си. Всички се чудехме кой ще я вземе, щом стана ясно, че Родърик не се интересува — той е военен от кариерата, струва ми се, че с нетърпение очаква нова война. Бил не е такъв, независимо, че е полковник. Той е доста по-възрастен от мен, не знам, дали някой не Ви е казвал, женен два пъти, първата му жена е починала след няколко месеца, горката, а след това си имаше войската и прочее — бях доста възрастна, над тридесет, когато ме взе, но въпреки това успяхме да си имаме четири момичета — сега всички са напуснали дома, разбира се, въпреки че в края на тази седмица ще дойдат заедно с приятелите си и какво ли не още, такива проблеми. Въпреки всичко, не искам да се променят нещата. Предполагам, че Вашите са на училище.

— Не, — отвърнах бързо, — не, нямаме деца…

— О, Боже, това проблем ли е? Миличка, извинете ме, колко съм нетактична, забравете, че съм го казала.

— Не, — станах бързо и си долях чашата. Слънцето грееше ярко, като изпълваше удобната малка стая, и усетих внезапно желание да говоря, да излея чувствата и тревогите, които бях държала плътно затворени в себе си толкова години. Никога не бях срещала човек, с когото така бързо да се почувствам спокойна и с желание да му се доверя. Тя не беше изтънчена или твърде чувствителна, но беше внимателна, топла, с щедро сърце, не смятах, че ще се отвърне от мен или ще ме критикува.

— Всъщност, — казах, — да Ви кажа истината, това е наистина проблем — много е трудно. Може би ще ми кажете някой лекар, при когото да отида. Бяхме в чужбина, не познавам никого, нито пък знам как да намеря точно този, който ми трябва. Само че не бих искала да се говори за това.

Усетих как лицето ми пламна. Тя ме погледна открито, очите й бяха твърде сериозни.

— Добре разбирам. Може да се учудите, но мога да си държа устата затворена, баща ми ме научи. Бърбори за разни празни работи, казваше ми той, но никога не издавай важните неща. Опитвам се да спазвам това.

— Да, — казах. — Вярвам Ви. Благодаря.

— А що се отнася до лекаря, трябва да поразпитам наоколо. Имах моите просто така, знаете, а старият Брадфорд, местният лекар, се грижеше за мен — той се пенсионира, сега разбира се, има един умен нов млад човек, когото много не харесвам, но е добър за всички кашлици и простуди и за артрита на Бил. Не боледуваме много, въпреки че човек трябва да се грижи за старините си, но имам племенница и сестра в Лондон, които биха могли да ни посъветват. Ще Ви се обадя и няма да Ви оставя дълго да чакате. Хайде да излезем и да погледаме розите и ще Ви кажа какво е изчезнало поради липса на грижа, ако мога. Може би ще искате да възстановите нещо, въпреки че разбира се, имате собствени идеи и това е правилно. Добър градинар ли сте? Ние сме страшни.

И тя излезе от къщи, като викаше нещо на Нед. Чудех се какво ще каже Максим за нея, дали ще му се стори досадна, но това нямаше значение. Тя беше добра за мен точно сега, прямотата й ми беше необходима. А тя не зададе никакви въпроси за нас, само ни прие веднага такива, каквито сме и оттам нататък продължи.

Излязохме на слънце в градината.

— Името му е Лавлейди. — Тя ми телефонира рано същата вечер. — Ще се съгласите, че е най-чудесното име за един гинеколог, а племенницата ми каза, че е просто разкошен, тя не би отишла при друг, а е също така много внимателен и прочее, което съм сигурна, че бихте искали, но също така не хитрува, казва Ви самата истина.

— Мисля, че това искам.

— Ами разбира се, искате да знаете къде сте. Той не е в Харли Стрийт, което е прекрасно, ако ме питате, това е такава мрачна улица. Той е в Кенсингтън, на един хубав, тих площад. — Даде ми адреса и телефона.

— Мога да дойда с Вас, няма да ми е лошо един ден в града, и, разбира се, ако искате, но ми се струва, че предпочитате да отидете сама, нали?

— Да, наистина, Банти. Но, благодаря Ви.

— Няма нищо, не се тревожете, мила, каквото ще бъде, ще бъде, човек трябва да приема нещата философски, но както и да е, глупаво е от моя страна да говоря така. На добър час.

Бях записала името и номера на телефона на една хартийка и сега като чух Максим да идва по стълбите, я пъхнах в джоба си, като че ли бях виновна за нещо.

Чувствах се виновна. Не знаех нищо, но исках да направя всичко това тайно, никога да не му казвам. Ако докторът каже, че иска да прегледа и Максим, просто ще отвърна, че това е невъзможно и ще закопая целия случай, струваше ми се просто въпрос на гордост сама да се справя. Никога не говорехме за деца.

Опитах се много внимателно да измисля как да поставя въпроса за отиването ми в Лондон, съставях фрази и причини наум, дори ги изказвах гласно на себе си. Мислех си да намеря подходящия момент, да го кажа на излизане от стаята, така случайно, сякаш не е особено важно.

Но след като Банти ми даде името на лекаря, не можех да мисля за нищо друго, изглеждаше така спешно, не можех да чакам.

Насред вечерята казах:

— Максим, искам да отида в Лондон, — Измърморих го и той ме погледна учудено.

— Никога не си искала да отидеш в Лондон. Мразиш Лондон, особено по това време.

— Да, знам, искам да кажа, че трябва да отида, наистина трябва да си купя дрехи, нямам много, а после има и други неща за къщата…

Знаех какво усеща някой, който лъже, когато иска да се срещне с любовника си. Сигурна бях, че ще се усъмни.

— Моля те, — казах, — моля те.

— Искаш ли да дойда с теб?

— О, не, — казах твърде бързо. — Не, ще ти бъде много досадно.

— Да.

— Просто ме закарай до гарата, искам да отида рано, някой ден през другата седмица.

— Отлично. Дано Франк пише, искам да знам дали ще дойде тук да види онази ферма и допълнителната гора заедно с мен, необходим ми е неговият съвет.

С облекчение се впуснах с него в обсъждане на земята, като се стараех да покажа интерес, да изоставя въпроса за Лондон. В края на краищата беше лесно.

Но не беше така лесно да получа това, което исках, веднага. Приемната книга на доктор Лавлейди беше запълнена, това ми казаха, когато телефонирах рано на следващия ден, нямаше свободен час за почти цял месец напред.

— О, не предполагах, — казах. — Разбира се, ясно ми е, но няма ли някаква възможност, толкова бързам да го видя.

За мой срам, усетих страх в гласа си, собственото ми отчаяние и вълнение. Не знаех колко много исках това, сега, след като бях се вече решила, не можех да понасям мисълта да чакам няколко седмици.

— Почакайте малко, моля.

Тя се отдалечи. Чух стъпките й, гласове в другата стая. Представях си как казва: „Изглежда много отчаяна, очевидно има нещо много лошо, смятате ли, че ще можете да я приемете“ и се почувствах глупаво.

— Госпожо де Уинтър, доктор Лавлейди ще Ви приеме след обиколката на болницата в четвъртък. Ще бъдете ли тук в три часа?

— Да. Да, разбира се, много Ви благодаря.

Искаше ми се да плача, да танцувам, да изтичам при Максим — „Всичко ще бъде наред, ще си имаме деца“ и отново ги виждах да тичат по тревата, да отиват при понитата. Аз бях изпреварила всичко, всички проблеми бяха разрешени, вече не се тревожех, всичко ще бъде отлично, както стана с къщата.

Чух, че Дора пристигна и започна да слага чиниите в мивката, като си пееше весело.

— Дора, отивам в Лондон в четвъртък, — казах, — ще се върна късно. Нали ще можеш да приготвиш нещо леко за вечеря за господин де Уинтър?

И започнахме да обсъждаме дали да бъде пъстърва или сьомга и дали доматите са узрели и като правехме това, се почувствах друга — сигурна, порасла най-сетне.

— Изглеждаш много възбудена, — каза Максим развеселен. — Изглеждаш сякаш отиваш на среща.

Усетих лицето си да пламва.

— И така трябва, необходим ти е свободен ден-, съжалявам, че нямаш някоя стара приятелка да те придружи.

— Много ми е приятно да съм сама, Максим, така ми харесва повече.

— Е, почерпи се добре на обяд.

— О, не, ще хапна само един сандвич някъде, няма да ми е приятно да обядвам сама.

Не, не по тази причина, си помислих, като се качвах във влака и гледах през прозореца Максим, като махах с ръка, когато влакът тръгна, а защото не можех да ям, не можех да преглътна дори един сандвич, — преди да го видя, преди да чуя какво ще ми каже, преди да изляза отново на улицата, като знам вече какво ще бъде.

Този ден Лондон ми изглеждаше красив, уличките трептяха, стъклата на автобусите и такситата огледално отразяваха слънцето и под плътната сянка на дърветата спирах да се освежа и разхладя. Зданията изглеждаха по-изящни, по-внушителни от тези в спомените ми и извивката на гърба на Албърт, както седеше важно в мемориала си, приличаше на елегантен лък. Виждах го, както и другите неща, с нови очи. Преминах през парка, гледах играещите деца и бавачките, събрани около бебешките колички, и птичките и корабчетата с леко сърце като перце, защото щяха да бъдат мои, — моите бебета, моите здрави, слънчеви дечица, които пускаха хвърчалата си в светлото небе, лицата им бяха така ведри, очите им танцуваха, светът кънтеше от забавление и смях.

По-рано минах по магазините и купих няколко поли и блузи, взех няколко образци за платове, защото трябваше да покажа нещо от посещението си, изпълнено с вина. Всичко направих бързо, като избирах наслуки и след това отидох при детските щандове, шкафове и креватчета и горе сред бухалките за крикет и кукленските къщички, мислено поставях това или онова в Кобетс Брейк, като се усмихвах на продавачките, сякаш споделях някаква тайна с тях.

Нямаше да изпитам такова удоволствие, ако не бях сама. Прекарах деня, като притисках удоволствието до себе си, като му се наслаждавах и го разтеглях по време.

Няма да забравя това, си мислех. Не видях бомбардираните места, все още покрити с развалини, само гледах къде цъфтяха диви цветя между разрушените, почернели стени и камари от камъни.

Беше много горещо, но аз не бях уморена, вървях малко навътре по тротоара в сянката.

Площадът беше голям с високи, бледокремави къщи, кестенови дървета и платани хвърляха плътни сенки. В центъра имаше градина зад оградата, в която играеха деца сред огромни зелени храсти, чувах гласовете им, — много деца.

А после къщата с емайлирана плоча, която ми се стори направена от злато, изписана с магически букви.

Взех стар асансьор, който важно се изкачи през сенчестата тиха къща.

— Моля, влезте в чакалнята, госпожо де Уинтър. — Доктор Лавлейди няма да се бави.

Нямаше значение, приятно ми беше да чакам тук, в тази хладна стая с висок таван, изпълнена с тракането на един часовник и далечните викове на децата от площада, леко антисептична, леко ухаеща на лавандула. Не взех нито едно от списанията или вестниците, нито погледнах карикатурите по стените. Искаше ми се да седя, да размишлявам затова къде бях и защо.

— Госпожа де Уинтър?

Той беше по-млад, отколкото очаквах, с пясъчноруса коса, пълен. Очите му гледаха право към мен така, че почувствах, че ме преценява и поставя на съответното място.

Седнах и внезапно усетих слабост, усетих, че въртя пръстите си на скута.

Започнах да отговарям на въпросите.

Глава петнадесета

На ъгъла на улицата, близо до станцията на метрото стара жена продаваше виолетки, като търпеливо седеше на платнено столче с лице, обърнато към слънцето. Купих едно букетче от нея и й дадох доста пари, като се отдалечих, без да си взема рестото. Забодох букетчето на ревера на палтото си с една брошка, която носех.

Щяха да увехнат и загинат преди края на следобеда, но не ме интересуваше, защото сега бяха влажни и пресни, със сладък мирис. Напомняха ми за горите над къщата и дълбоките, хладни брегове от двете страни на потока, който течеше надолу по хълма и по дъното на градината.

Отново вървях по топлите светли улици на ранния следобед, вървях, но ми се искаше да танцувам и да тичам, да спирам пешеходците и да ги каня да танцувате мен.

— Имате ли някакви тревоги? — попита ме той. — Гласът му беше приятелски, спокоен, професионален. — Освен естествената тревога, че не сте забременяла.

— Не, — отвърнах — никакви тревоги.

Нямаше такива, нали, нямаше истински. Неприятността от венеца, от шепнещите гласове, — всичко беше преминало, отхвърлих ги като тривиални фантазии, които преувеличавах. Сякаш видях как се прекатуриха през борда на кораба в черната вода на Босфора и потънаха вечерта, когато Максим ми подаде писмото на Франк за Кобетс Брейк и оттогава не съм и помислила за тях.

— Никакви тревоги.

— Храните се добре, спите, имате много неща, които обичате да правите…

— О, да.

Разказах му за къщата и за градината и радостта, която ми доставят и той изглеждаше доволен, клатеше глава и нещо си записа. Усетих, че одобрява и това беше важно, сякаш ако е доволен от мен, може да произнесе надеждна присъда, като че ли притежаваше магическа сила над мен с одобрението си.

Бях нервна, не от разпита, нито от въпросите, винаги съм била напълно спокойна, но поради значението им.

Всичко изглеждаше, че виси на един много тънък конец в полумрака на тихата стая с високия си таван, високи прозорци със спуснати завеси, с важното си бюро. Той не бързаше, мълчеше, докато мислеше върху нещо, което му бях казала, или си водеше бележки.

Като минах покрай орнаментните фасади на музеите и ораторията Бромтън, по широкия тротоар, премислях отново и отново това, което се случи и го наблюдавах мислено като повторение на филм. Не ми стигаше веднъж, исках да се уверя, че остава в паметта ми завинаги. Знаех къде съм, но вървях напред слепешката, без определена цел.

Той се облегна на стола, като допря върховете на пръстите си. Бяха много чисти върхове на пръсти, с безупречно оформени нокти, — хубави ръце, приятни за гледане.

— Разбира се, — беше казал той, — няма нищо сигурно. Надявам се, че разбирате това. Има много деликатно балансирани, много чувствителни човешки механизми. Често се чудя дали, когато всичко останало е наред, не е просто въпрос на чиста случайност, както всичко друго. Но трябва да запомните, че природата е на Ваша страна, а тя е невероятно мощна сила. Тя е на страната на живота, тя иска Вие да имате деца, това е в неин интерес. Тя иска всички да бъдем плодовити и да се множим, това е смисълът на нейното съществуване.

Мислех си, че вероятно е държал подобна реч и преди, може би я повтаря всеки ден, но аз слушах всяка негова дума, сякаш беше някакво свещено слово и откровение.

— Искам да Ви уверя веднага. Не съм намерил нищо не в ред у Вас, нито физически, нито друга причина, за да не можете да забременеете с едно дете, с деца. Естествено има неща, за които не мога да бъда сигурен от такава консултация и с време, ако нещата не се развиват по план, бих могъл да направя и други изследвания, но предполагам, че няма да бъдат необходими. Искам да Ви убедя да бъдете оптимистка. Просто не се тревожете за това. Имам усещането, че сега, когато сте щастлива и уседнала в живота си, всичко ще върви по реда си. Няма да мине много време и ще дойдете отново при мен и ще потвърдя добрата новина. Знам го.

И аз също, о, и аз също. Той ми каза, че е сигурен, значи е вярно.

Внезапно ми стана топло и се почувствах уморена и жадна. Бях вървяла твърде дълго. Повиках такси и поръчах една улица при Пикадили, където знаех, че има тих хотел. Можех да си поръчам чай, облегнах се и усетих слабия аромат на виолетките и знаех, че ще бъде завинаги свързан с този ден, усещането за сигурност и ново начало.

На края на улицата една конска кола с бъчви за бира беше препречила пътя и шофьорът спря. Можех да измина пеша няколкото метра до хотела. Стана много топло, тротоарите тлееха като пещ, настилката беше лепкава и миришеше, като се топеше тук и там. Мислех, че ще мога да вървя по-нататък, към магазините на Пикадили, или да седна сред фонтаните, на Трафалгар Скуеър, но сега исках само да си почина, да си пия чая и след това да отида на гарата и от там — у дома. Мечтаех за градината под последните лъчи на следобедното слънце, за уханието на розите, да седя и разговарям с Максим, ръката ми в хладната, спокойна вода на езерото.

Заобиколих колата с бъчвите и хората, които ги търкаляха по наклонените дъски в черните мазета под тротоара, ми направиха път, като викаха весело.

Имаше една телефонна будка с отворена врата, а човекът вътре се беше облегнал на нея. Беше поставил куфар на вратата, който се подаваше през нея, един прокъсан, стар куфар от картон на петна, вързан с протъркан кафяв кожен колан. От него се подаваха парчета изцапан плат и нещо, което изглеждаше като пожълтели вестници.

Човекът държеше слушалката сякаш беше оръжие, здраво вкопчил се за нея и крещеше, много силно. Думите не се разбираха, чудех се дали не бълнува, изглеждаше луд, — последица от войната по улиците на Лондон, уплашени, странни фигури в собствените си ужасни, затворени светове и аз отстъпих назад инстинктивно от страх, че може да изскочи от вратата към мен, но не можах да се сдържа да не го погледна. Носеше шлифер и протъркани кафяви панталони, косата му беше дълга и несресана над яката.

Той не помръдна, но като минах покрай полуотворената кабина се обърна и ме погледна право в очите.

Очите му бяха като на луд, зачервени и аз го познах.

Започнах да тичам, като се спъвах и обувките внезапно започнаха да ме стягат от дългото ходене. Стараех се да избягам, за да не ме познае и последва и се втурнах изплашена във въртящата се врата във фоайето на хотела.

Вече бях на сигурно място, подредено, спокойно и сумрачно. Момичето на рецепцията ме погледна и се усмихна.

— Добър ден, мадам.

Отидох при нея с облекчение и казах, че бих искала чай.

— Разбира се, портиерът ще Ви заведе в синия салон. Много хладен и спокоен, наистина приятен в тази горещина.

— Благодаря. О, мога ли да използвам телефона, открих, че съм забравила нещо на последното място, където бях.

Бях купила един копринен шал по-рано този ден с намерение да го подаря на Банти Батърли, да й благодаря и в кабинета на лекаря открих, че съм го забравила на тезгяха в магазина, остана между много други неща.

Мина време, докато ме свържат с този отдел и изясня молбата си, но накрая намериха шала и дадох името и адреса си, за да ми го изпратят. Неприятно ми беше, че ще мине време, исках да видя Банти, изпитвах топло чувство към нея, защото можах да говоря с нея, да й се доверя и тя веднага ми беше намерила лекар.

— Ще Ви бъда много благодарна, ако го изпратите по пощата днес, това е подарък, не искам да закъснее, — казах и повторих бавно адреса. Всичко ще бъде наред, тя ме увери, ще изпратят младия служител да го опакова и изпрати по пощата веднага, ще получа шала на следващата сутрин.

— Благодаря, — казах. — Много Ви благодаря, — и оставих слушалката. Като се обърнах, застанах с лице към Джак Фейвъл, човека с куфара, който стоеше много близо до телефонната кабина, така че като излязох от нея, нямах възможност да го избегна.

Познах го по очите, очите, които за първи път видях в хола онзи следобед в Мандърлей, но сега бяха ненормални, очи на луд, бялото беше пожълтяло и зачервено, зениците разширени: дразнеха, не можех да се въздържа да не ги гледам, той ме принуждаваше, като стоеше много близо до мен, без да отвърне поглед.

— Е, — каза той, — гледай ти, гледай ти, госпожа де Уинтър. — Имаше присмех в гласа му, но и нещо друго, нещо почти триумфално. — Колко странно да попадна на Вас тука.

— Наистина ли? — чух се да казвам нервно. — Да, сигурно е така.

Опитах се да мина покрай него към неутралното отворено пространство на фоайето, но той не ми позволи, едрото му тежко тяло в изтъркания шлифер и куфарът продължаваха да препречват пътя ми. Блъсна ме назад, намерих се натикана в ъгъла и уплашена.

— Странно, като минахте оттам, аз Ви погледнах, нали? Вие ме познахте. Помислих си, Господи Боже, тази малка лейди, никога не бях очаквал такъв късмет.

— Късмет?

— О, да. — Той се хилеше, устата му беше полуотворена така, че виждах колко развалени бяха зъбите му. Лицето му беше хлътнало и набръчкано, месата му висяха синкави там, където трябваше да расте брада.

Някога изглеждаше добре, въпреки че никога не ми се е струвал привлекателен, но сега не беше такъв, беше отвратителен, много по-възрастен и мръсен. И луд, си помислих, като без да искам, го погледнах отново в очите. Той не беше разговарял с никого в телефонната кабина. Внезапно ми мина през ума, крещеше в слушалката в пристъп на някаква параноична фантазия.

— Моля да ме извините, — казах в отчаянието си, тъй като той не се помръдна. — Трябва да кажа нещо на рецепцията.

Той спря, след това се отмести малко, но като минах покрай него, веднага ме последва така, че когато стигнах до рецепцията, застана до лакътя ми.

— Успяхте ли да се оправите, мадам?

— Да, да, благодаря Ви, всичко е наред…

— Тогава сигурно сте готова за чая си. Портиерът ще Ви придружи до салона.

— Чай! — каза Фейвъл. — Това е чудесна идея, готов съм да изям една, прилична порция препечени филии и няколко сандвича. Да, ще Ви придружа за чая, имаме много да си говорим.

— Фактически, — казах, като хванах чантата си, мисля, че нямам време. Ще поръчам само такси и ще отида на гарата. Максим ще ме очаква.

— Не. — Той вдигна ужасния си куфар. — Настоявам. Разбира се, Вие ще пиете чай, не искате ли да чуете какво се е случило на Вашия отдавна изчезнал приятел?

— Не особено, ако искате да знаете истината.

— Ах… — Той застана на вратата на салона.

— Истината. Добре, ние всички помним нещичко за нея, нали?

Усетих как се изчерви лицето ми.

— Мисля, че ще пиете чай, — каза той, — нали? — И тръгна към далечния ъгъл на залата, където тихи двойки от възрастни дами почиваха в горещината, седяха пред сребърни кани и захарници и бели чинии с кифли.

Ужасно се срамувах, че съм с него. Вдигаха очи и ни гледаха и бързо се извръщаха. Искаше ми се да се обърна и да избягам много бързо от хотела на улицата. Но той ме държеше за лакътя и сервитьорът се появи и издърпа стола, за да седна, — нищо не можех да направя.

— Чай, — казах, — китайски чай…

— Със сандвичи и кейк, мадам?

— Аз, аз не съм…

— О, да, много — каза Фейвъл, като се изсмя с неприятен, висок, потискащ смях и усетих как дамите отново се обърнаха.

— Всичко, — кифли, хлебчета, само че аз искам уиски и сода, а не чай и можете да донесете първо това.

— Съжалявам, сър, но барът не е отворен по това време…

— Не е отворен? Дявол да го вземе, какво сервиране наричате това в един горещ ден?

— Много съжалявам, сър.

— Да, добре, не можете… — Той намигна на човека и направи жест като триеше дланта си така, че ми се щеше да се изпаря от срам и неудобство и някога бих направила това. Но сега бях по-възрастна, знаех по-добре да се справям с нещата и си спомних за новината си, че бях щастлива, че всичко ще бъде наред и Джак Фейвъл преди всичко не може да ме докосне.

— Благодаря, — казах на сервитьора много спокойно, — само чай, ще бъде чудесно и малко за ядене.

— Ей, смилете се над мен, не съм ял цял ден.

— Тогава и малко сандвичи само за един.

Опитах се да се усмихна очарователно на сервитьора, за да го спечеля, но не успях, лицето му беше замръзнало, едва прикриваше отвращението и възмущението си. Не го обвинявах. Фейвъл изглеждаше като просяк, панталоните му бяха стари и му стояха лошо, обувките му бяха износени на върха и подметките разпрани отпред. Яката му беше мръсна, косата му не беше подстригана и немита. С ужас си помислих, че може би живее на улицата или в някакво мръсно временно общежитие с картонения си куфар.

— О, да, — каза той, очите му горяха сини и безумни, като се взираше в мен. — Погледнете ме добре. Докато Вие с Максим сте си живели спокойно в хубавите си малки скривалища в чужбина, за някои от нас настъпиха тежки времена. Той има много да ми се отплаща, можете да му кажете това от мен.

— Не знам какво искате да кажете.

— О, много добре знаете, не ме гледайте с такъв невинен израз.

— Как се осмелявате да ме обиждате! Какво, за Бога, сме Ви направили?

— Вие? Е, добре, признавам, че Вие нищо не сте направили, не бяхте дори там, не го познавахте тогава, нали? Бяхте невинна тогава, съгласен съм, че може и от тази страна да се погледне. Умна, разбира се, и хитра, не такава малка госпожичка и невинно пиленце, на каквато винаги сте се преструвала. Но Вие знаете истината, той Ви е казал, нали? Така че това Ви прави виновна също, Вие сте съучастница.

Той повиши глас.

— Господин Фейвъл…

— Прекарал съм по-голямата част от последните десет години, през цялото време след гнусната война, като се опитвах да накарам нещата да потръгнат. Нямах късмет. Нямах радост. Нищо. До днес. И какъв късмет, тази среща компенсира почти всичко.

— Говорете по-тихо, моля, хората ни гледат.

— О, не можем да търпим това. Боже мой, съвсем не. — Той се наведе напред, с разкрачени крака, ръцете му на коленете. Бяха нечисти ръце, сбръчкани в ставите с мръсни нокти.

— Имате ли цигари?

— Съжалявам, нямам. Не пуша.

— Не, разбира се, никога не сте правили нищо, спомням си. Няма значение.

Той обърна стола си и започна да гледа наоколо в хола.

— Сигурно мога да измъкна цигара от някой старец тук, нямам пари.

— Моля, недейте, моля, вижте. — Отворих чантата си, — идете си купете цигари, ето, моля не отивайте при никого.

Той се ухили, като показа мръсните си изпочупени зъби и тръгна, после спря и ме погледна.

— Не си отивайте, — каза той. — Имаме за много неща да си приказваме.

Наблюдавах го как се клатушка по салона и търси цигари. Беше оставил куфара си до стола, изглеждаше като че ли е взет от някой боклук, закопчалките му бяха ръждясали и счупени, ъглите скъсани, в него нямаше нищо, си мислех, само стари вестници и парцали, вероятно някои негови неща. Той беше почти луд, той беше отчаян и щеше да ме заплаши по някакъв начин.

Реших да му дам пари, чековата ми книжка беше у мен и имах малко пари. Ще бъде лесно, ще го попитам колко пари иска, за да се махне. Не знаеше къде живеем и когато си тръгна, няма да му дам възможност да ме проследи. Той започна да бърбори нещо за истината, но си спомних как изглеждаше след разследването по смъртта на Ребека и решението на съда, че е самоубийство; всичко, което искаше тогава, беше пари.

Сервитьорът дойде с чая на поднос. Той взе две малки масички и постави внимателно подноса и като правеше това, спомних си Фрит и Робърт да ни поднасят чай в Мандърлей и сложния малък ритуал, сребърните кани, чинии, отрупани с триъгълни сандвичи, топли кифли, препечен хляб с дебело намазано масло, питки и няколко вида сладкиши. Подносът сега беше по-скромен, но ароматът на топлата вода, който излизаше от чучура, и на топлия препечен хляб ме върна към стария спомен. Сервитьорът имаше високомерен израз, който приличаше на този на Фрит. Видях го как погледна към празния стол срещу мен и куфара, устата му се сви в израз на отвращение и аз отново се опитах да хвана погледа му, за да покажа съответното си отвращение, да му дам да разбере, че Фейвъл не ми е приятел. Но бях безпомощна, той не ме погледна.

Няма да кажа на Максим, помислих си, като сипвах чая. Изглеждаше хубав, силен и горещ. Жадна бях, изпих го веднага, като опарих устата си, без да обръщам внимание на това. Просто ще дам на Фейвъл, каквото иска и ще се отърва от него. Максим не трябва никога да узнае.

Фейвъл беше свършен, един жалък, нещастен, полубезумен човек, започнах да го съжалявам.

Когато се върна през дългия салон с някаква следа от старото си самочувствие, държеше цигара в устата си и ръцете му бяха в джобовете. Не беше привлекателен, със слабо лице и не се страхувах от него, не можеше да ни засегне.

Отново се просна на стола, като пушеше и ме принуди аз да му сипвам чая. Той нищо не каза известно време, докато ядеше лакомо и пъхаше огромни залъци в устата си и едновременно с това пиеше. Веднъж или два пъти ме погледна над чашата си, сините зачервени очи се взираха в мен, все така безумни. Чаках, без да ям, като си пиех чая, не го гледах. Колко ли ще поиска, чудех се, дали ще имам достатъчно пари в банката или ще трябва да направя, някакви бързи, тайни ходове? Надявах се, че не, исках с това да се свърши, не исках да имам нищо повече с Джак Фейвъл.

Сложи несръчно чашата си на масата така, че не застана както трябва в чинийката и аз трябваше да се наведа, за да я изправя. Усетих, че ме гледа, като следи и най-малките ми движения.

— Приличен чай, — каза нахално той, — но не повече от това, което старият Максим ми дължи, разбира се. Не повече. Значи наближаваше. Бях готова. Чаках.

Той каза:

— Предполагам, че искате да знаете какво се случи.

— Случи?

— Онази вечер, о, не ми казвайте, че и двамата не сте говорили, не сте се чудели за това или онова през тези години. Никой не знае, мога да Ви кажа. Онази стара баба Франк Кроулей се опита да души наоколо за малко, търсеше ме и ме разпитваше, а после Джулиън, изпратих ги и двамата за зелен хайвер… А така направи и Дани.

— Госпожа Данвърс?

Усетих болка в сърцето си. Позната ми беше, позната болка от онова време.

— Къде е тя? Мислех…

— Какво? Какво сте мислели?

Не отговорих. Не можех. Фейвъл кръстоса краката си.

— О, Дани е някъде наоколо. Не знам, не съм я виждал от години. — Очите му замигаха. — Мандърлей, — каза той, — каква гледка. Ужасна. Сигурно сте я видели? Преглътнах, езикът ми се поду в сухото ми гърло.

— Разбира се, че не съм. Бях в Лондон, знаете това. Спомняте си, когато видяхме онзи лекар.

Тогава разбрах, че моите съмнения се оказаха прави, простите факти.

Чувах гласа на Фейвъл онази нощ, като говореше на Максим и се усмихваше със старата си неприятна усмивка.

— Мислиш, че си спечелил, нали? Законът все още може да те хване, а също и аз, но по различен начин…

Този начин беше внезапен и лесен. Той телефонира в Мандърлей на госпожа Данвърс. Тя беше говорила с някого, Фрит беше си спомнил. Фейвъл й казал много бързо какво е станало и те са го уредили заедно. Чудех се дали беше негова или нейна идеята. Но тя го беше извършила. Тя беше запалила пожара, изсипвайки тайно парафин в някоя далечна част на къщата. Драснала беше кибрита, където никой не можеше да види. Виждах я как преглъща доволна с бяло лице в тъмния коридор.

А след това е напуснала, едно такси дошло, багажът й сложен вътре и си заминала. Отнякъде телефонирала на Фейвъл, казала му. „… и аз също мога, но по различен начин.“

Погледнах го как подсмърча, мръсен, омразен. Поне не е бил там. Не е имал удоволствието да види как гори Мандърлей, желанието му за мъст към Максим не е било напълно задоволено.

Помислих си за нещо друго като пиех последните капки от хладкия чай. Не вярвах, че Фейвъл е способен да организира белия венец на гроба на Беатрис. Сега, като го гледах, не бях сигурна. Имаше нещо от характера му на влечуго и хитрост у него, което беше ново!

Представих си го как диво се смее. Оставаше само въпросът с парите. Той нямаше пари, беше отчаян, това беше очевидно. Венецът беше много скъп.

— Трябва да тръгвам — казах. — Не искам да чуя нищо.

— Жалко. Мислех, че имаме много неща да си кажем — десет години клюки. Не че имам кой знае какво да казвам, имах гараж, загубих го. Разбира се, нещата се провалиха, щом започна войната. Но върша по малко това-онова, когато се хвана за нещо. Не е лесно. Вие не можете да знаете, нали? Никога не сте имали нужда от нещо. Късметлийка сте.

Той внезапно се наведе напред.

— Той трябваше да бъде обесен, — прошепна с ярост и слюнка се появи на устните му. — Вие го знаете така добре, както и аз.

Усетих, че треперя вътрешно, но външно бях толкова спокойна, абсолютно спокойна. Казах:

— Сигурно искате пари, натам я карате. Опитахте се да шантажирате и преди, нали? Е, ще Ви дам пари, защото не искам да тревожите Максим. Той е щастлив, много щастлив и двамата сме щастливи. Нищо не бива да наруши това.

— О, разбира се, че не, разбира се. — Той ми се подиграваше с мимиката на лицето си, с очите.

— Кажете ми колко очаквате да Ви дам. Искам да се прибера у дома, закъснявам.

— Десет лири?

Втренчих се в него като глупаво повторих думите му.

— Десет лири? Това ли е всичко?

— Това е много за мен, мила. Но добре, ако ще Ви направи по-щастлива, да кажем петдесет.

Не разбирах. Очаквах да поиска стотици, може би хиляди, — нещо, с което да се оправи, да влезе в бизнеса.

Взех чантата си и започнах да броя някакви банкноти.

— Нямам толкова. Мога да Ви дам чек за останалите.

— Направете така, че да ги изтегля.

Така и направих. Трудно пишех ясно и нормално.

Той взе чека и парите и внимателно ги зави заедно.

Цигарата му беше изгоряла до фас и висеше в ъгъла на устата му.

— По-добре платете чая, — каза той.

Мразех го, мразех начина му на говорене и това, че ме накара да се чувствам разстроена, засрамена, виновна. Станах, без да му отговоря.

— Това бяха чудесни времена, — каза той, в Мандърлей. Чудесни, преди всичко да се обърка. Тези дни няма да се върнат. Уреждахме си непрекъснати веселби, Ребека и аз, невероятни преживявания. Горкото момиче. Той стана и протегна ръка, усетих как хвана ръката ми. Потреперих при мисълта как мръсните му нокти се впиват в палтото ми.

— Мислите, че с това се приключва, нали? — каза той. Говореше лековато, почти приятно, сякаш това много го забавляваше.

— Моля?

— Да. Петдесет лири!? Господи!

— Моля оставете ме да си вървя и говорете по-тихо.

— Кажете на Максим.

— Не.

— Кажете му, че парите са най-малкото.

— Не разбирам.

— Не казвам, че не ми трябват, защото ми трябват и не казвам, че няма да имам нужда от още, защото ще имам. Но това може да почака, то съвсем не е най-важното.

Той пусна ръката ми.

— От него искам нещо повече от пари.

— Говорите глупости, — казах. — Вие сте луд.

— О, не. — Той отново се засмя и очите му бяха ужасни, как не исках да ги гледам, знаех, че нямаше да мога да ги забравя.

— О, не. Хайде тръгвайте към влака си.

Но за няколко минути не можех, не знаех как да извърша простото нещо да си тръгна, да изляза от залата, бях объркана, парализирана, като че тялото ми не искаше да функционира, съзнанието ми не беше в състояние да координира нещата.

— Благодаря за хубавия чай.

Очаквах, че ще ме последва, но вместо това той отново се просна на стола.

— Ще остана тук, докато благоволят да отворят бара и след това ще си поръчам уиски. Може да платите и това, какво ще кажете? — тръгнах си ядосана, страшно объркана до сълзи, избягах от салона и докато плащах на момичето, мислех, че ще изкрещя. Избягах на улицата, горещината от тротоара ме блъсна в лицето и едва успях да се сдържа да не припадна, докато чаках да мине някакво празно такси.

Глава шестнадесета

Щастие или нещастие, дали обичаме или сме сами, на сигурно място ли сме или в опасност, и накрая, този ден аз все още смятах, че тези неща са причинени от външни фактори, резултат от случайност и от действията на другите. Още не бях научила, че ние сами определяме нашата съдба, че тя произтича от нас. Не външните събития, а това, което ние правим от тях, има значение. Беше просто сляпа случайност, че срещнах Джак Фейвъл. Той развали радостта ми от деня, защото аз му позволих това, сега седях във влака и гледах през прозореца, като мислех за него и какво може да означава нашата среща. Не ме интересуваше, нито ми доставяше удоволствие гледката, не можех да кажа каква беше светлината в полето или дали дърветата вече губеха най-силната си зеленина и я заменяха с по-прашните и по-тъмни тонове на късното лято. Имах твърде много време на гарата. Изпих чаша студен чай, който остави в устата ми горчив вкус и след това седях тъпо на една пейка, като гледах как гълъбите кълват около краката ми и никак не ме интересуваха. Купих си едно списание и вестник и те останаха неотворени до мен.

Чувствах се мъртва и болна. Не бях забравила сутринта и усещането за радост и сила, те просто бяха изчезнали, помнех ги, но не ги усещах вече. Усещането за сигурност се замени със съмнение, тъй като нямаше никаква разлика след това, което ми бе казано. Лекарят не намери никаква причина. Той само ме беше прегледал набързо, само беше ми говорил. Какво знаеше той?

Какво беше променил?

Не бях казала на Максим къде отивам, но когато излязох от кабинета на доктор Лавлейди на златната улица, знаех, че ще мога да кажа веднага, защото беше невъзможно да остане моя тайна „ще можем да имаме деца“. Мислех да го кажа в градината тази вечер, като се разхождаме спокойно сред розите „няма причина да нямаме, а сериозни причини да имаме, щом сме се установили вече и сме щастливи.“ Сега нямаше да говоря за това. Ще разговаряме за магазини и за горещината, ще измисля нещо, ще отклоня разговора колкото се може по-бързо. Най-вече не можех да му разкажа за Фейвъл. Имаше все още неща, от които да го предпазвам, независимо от това какво ми струва. Той беше щастлив, беше го казал, Мандърлей вече нямаше значение и миналото нямаше власт над него, нищо не биваше да промени това положение.

Разбрах, че мразех и презирах Джак Фейвъл, че той ме отвращава. Бях отвратена от него поради това, което направи в този ден, но не се страхувах от него. Беше твърде слаб, твърде жалък. И постепенно, като се увеличаваше разстоянието помежду ни и Лондон оставаше назад и започнах да се чувствам близо до дома, усещах, че най-лошото беше останало зад гърба ми, беше кратка неприятност и нищо повече. Той не беше ме последвал, не знаеше къде живеем, дори не разбра, че бяхме дошли тук за по-дълго време. Не попита, учудих се на това, но това означаваше, че не сме важни за него. Само няколко фрази се въртяха в съзнанието ми.

„Вие знаете истината. Той Ви е казал, нали? Това Ви прави също така виновна.“

„Той би трябвало да бъде обесен. Знаете го така, както и аз.“

„Кажете на Максим, парите са най-малкото нещо, от него искам нещо повече от пари.“

Но той винаги беше отправял прибързани, празни заплахи, опитвал се беше да инсинуира, да подмята. Не беше се променил.

Когато влакът забави движението си и спря на селската гара, бях поставила всяко нещо на мястото му, успокоих се, както ми се стори много успешно и почти забравих за Фейвъл, така че можах да срещна Максим като се усмихвам, готова да изрека всички фрази, които бях намислила за прекарването на деня.

Но сънувах Фейвъл. Нямах власт върху подсъзнанието си. Той беше дошъл в Мандърлей, като се хвалеше със спортната си кола, „много по-бърза от тези, които е имал бедният Максим“, а днес беше споменал, че продавал коли, докато войната го съсипала и тъй, сънувах Джак Фейвъл в една кола. Карахме нагоре по стръмен тесен път и мислех, че съм с Максим, но след това той се обърна и лицето, месестите синкави бузи и зачервените очи бяха на Фейвъл и неговите сбръчкани ръце с мръсни нокти държаха кормилото. Беше тъмно, като че ли ще се разрази буря всеки момент и пътят беше ограден от високи дървета, тъмните им лъскави дънери се издигаха над нас заплашително, като затъмняваха и малкото светлина. Знаех, че скоро ще стигнем върха на хълма и ще излезем на открито, но колата пъплеше твърде бавно. Усетих непреодолимо желание да вървя бързо, защото знаех, че Максим ме чака в собствената си кола.

Не можех да разбера защо не бях с него сега.

Фейвъл продължаваше да ме гледа, като се усмихваше по един ужасен начин, като победител, усетих, че ме прави на глупачка, но не знаех как и поради това не можех нищо да направя.

След това най-после почти извиках с облекчение и радост и небето беше по-ясно, светло, хубаво, синьо, въздухът не беше задушен както между дърветата и влажната земя. Видях слънцето пред нас да се прокрадва през една арка. Колата забърза, сега шумът й беше равномерен, карахме спокойно все по-бързо и по-бързо, почти не докосвахме земята.

— Спрете тук, — казах, защото изглежда, че бързахме към светлината и никаква сила не можеше да ни спре или забави.

— Спрете, моля, о, спрете. СПРЕТЕ.

Но не спряхме, а карахме все по-бързо и след това разбрах, както и преди, че светлината не беше слънцето, а пожар. Пожар.

— Това е пожар!

Дойдох на себе си, седнах и като се опитвах да дишам дълбоко, пазех лицето си от топлината.

Прозорецът беше отворен, въздухът беше доста студен и миришеше на цветя от градината.

Бях събудила Максим, той беше тук, наведен над мен.

— Няма нищо. Много топло ми стана и много съм изморена. Лондон ме изтощи. Ти беше прав.

Станах от леглото, за да изпия чаша вода.

— Наистина го мразя.

И измислих една бърканица от страшно горещи тротоари и клаксони, отвратително движение. Разказах му го с всички лъжливи подробности и му позволих да ме успокоява, а лицето на Фейвъл продължаваше да подсмърча срещу мен от дъното на истинския сън.

Казах си, че е свършено. Джак Фейвъл не може да ни докосне, но това стана, защото аз му позволих, не можех да забравя. Той беше миналото и отново и отново се обръщах да го гледам зад гърба си, но той беше също така и настоящето и аз се страхувах от него и го презирах заради това, което каза. Той ни мразеше и знаеше истината, а аз му нямах доверие. Той не беше съвсем нормален и това ме плашеше. Всеки ден, когато се събуждах, усещах неговото присъствие някъде в Лондон и позволих на тази мисъл да стои забита като трън в тялото ми, не можех да го изтръгна бързо и напълно. Ние градим нашата съдба.

Времето се промени, стана по-хладно. Утрините бяха сиви и понякога валеше и Франк Кроулей дойде от Шотландия за четири дни, за да отиде на една продажба на ферма заедно с Максим и след това да го питаме за бъдещето и за плановете да се уголеми имението. Беше приятно да бъде при нас, донесе старото си спокойно присъствие, лоялността си и веселия си солиден нрав. И все пак, той също принадлежеше твърде много на миналото и една част от мен не искаше той да бъде тук. Мандърлей беше негов, както и на Максим, разбрах, че не искам Кобетс Брейк да заеме място в сърцето му, животът тук трябваше да бъде нов и наш, само наш.

Но ми се искаше да говоря с него. Ако беше жена, може би щях да му доверя новите си надежди за деца, както бях казала на Банти Батърли, тъй като доста други неща трябваше да държа за себе си и ми беше необходим някой, с когото да споделям. Както и очаквах, тя ме подкрепяше, интересуваше се и беше доволна.

— Сега, мила, послушайте ме. Доста съм по-възрастна, така че ще говоря с Вас като майка — кокошка. Опитайте се да се занимавате с други неща, запълнете си изцяло живота. Не мислете за това, недейте да дебнете, не чакайте, това съвсем няма да Ви помогне.

— Не. Сигурно сте права.

— Получили сте потвърждение и ако има да става, ще става.

Слушах я и бях трогната и окуражена: тя вярваше в това, което каза, собственият й живот беше резултат от такива прости, здрави истини и не се беше излъгала.

Трябваше да ми бъде за пример, не трябва да се страхувам от най-лошото, няма да мисля както ми каза, няма да мисля. Повече от всякога тя ми напомняше за Беатрис, даваше ми малко от това, което Беатрис ми беше дала. Приятно ми беше и й бях благодарна.

И постепенно следващите седмици, когато лятото си отиваше, аз се успокоих и страховете ми намаляха. За няколко дни посетихме блатата на Уелс. Максим и Франк закупиха втора ферма и голямо парче гора, която трябваше да се спаси и възстанови. Отидохме на парти у Батърлови, въпреки че Максим много не искаше.

— Някой ще знае, — каза той сутринта. — Нещо ще кажат или ще гледат така, както не мога да понасям.

Но не стана така. Името ни нищо не означаваше за никого, бяхме радушно приети, интересни им бяхме, защото бяхме нови. Нищо повече.

Имаше само един ужасен момент, така неочакван и страшен, че усетих как стаята започна да се върти бясно, не можех да се съсредоточа. Не зная кога стана това.

Никой не каза нищо, никой не погледна особено, то се появи вътре в мен, аз си го причиних.

Максим стоеше до прозореца и разговаряше с непознат за мен човек и за момент останах сама в другата част на стаята, в тези странни острови на мълчание, които се появяват сред шумното море на едно парти.

Като че ли бях изолирана, можех да виждам навън, но не можех да отида и да разговарям с когото и да е и всички разговори наоколо бяха без значение, на чужд език.

Погледнах към Максим.

„Той е убиец“, си помислих. „Той е застрелял Ребека. Този човек е убил жена си.“ И той беше напълно чужд човек за мен, не го познавах, нито имах нещо общо с него. След това си спомних Фейвъл. „Той Ви е казал, нали? Така и Вие сте виновна. Вие сте съучастник.“

В този момент го повярвах. Носех знание за вина. Усетих ужасна паника да се надига в мен, като осъзнах напълно истината. Не знаех какво ще се случи, защото не се чувствах достатъчно силна да я нося тайно в себе си, да прекарам останалата част от живота си, без да кажа нищичко, без да правя нищо и все знаех, знаех.

„Този човек е убиец.“ Но после той се обърна, погледна нагоре и ме видя. Усмихна се убиецът и направи лек жест, че има нужда от мен да отида при него и да го освободя от някой досадник, може би. Така и направих. Като се промъквах между широки гърбове и жестикулиращи ръце и високи гласове, аз си изпълнявах задълженията и когато стигнах до него, държах се както обикновено, но бях изплашена. Погледнах го, за да се успокоя, че кошмарът ще си отиде и думите, верните думи в главата ми ще замлъкнат. Той не беше се променил и в известен смисъл нищо друго не беше се променило. Стояхме един до друг в тази стая, пълна със снимки и цветя и малки, дразнещи масички, господин и госпожа де Уинтърот Кобетс Брейк. Всичко това беше истина. Аз го обичах. Бях му жена. Ще имам деца. Бяхме купили една ферма и гора, градината ще расте, овцете пасяха по скатовете около къщата и сутринта беше хладна и ясна. Премислих всичко това, докато човекът с брадавица от едната страна на носа продължаваше да говори и всичко беше отлично, всичко беше вярно, нищо не се променяше.

Съществуваше само този друг факт, на думите в главата ми и посятото семе на страха, което вече беше пуснало корени в мен. Понякога едва щях да го забелязвам, всичко останало щеше да има по-голямо значение, други дни щеше да се появява внезапно като неочаквана болка. Но никога нямаше да изчезне и поради това бъдещето се промени и помрачи.

След няколко дни се получи едно писмо със следобедната поща. Дора ми го донесе, когато кастрех краищата на храстите. Пликът беше евтин, адресът написан с грозен, разкривен почерк и аз не го познах.

„Госпожа де Уинтър“ — без първото ми име или инициал.

Свалих си градинските ръкавици и седнах на една пейка. Все още беше хладно, слънцето грееше слабо, не приличаше на юлско време, но помагаше на последните рози да цъфтят, въпреки че тревата под тях всяка сутрин беше покрита с изпадали цветчета.

До мен имаше поднос с чай, Дора го беше оставила там. Спомням си, че си сипах една чаша, преди да отворя плика, сигурно след това, много по-късно някой беше я намерил, студена и залежала като езерото и я е прибрал вкъщи, — не бях изпила нито глътка.

Нямаше нищо друго в плика, освен една стара изрезка от вестник, пожълтяла по краищата, но изгладена, като че ли е била държана под тежест като цвете между страниците на книга.

Имаше и една снимка, познах я като тази от старата пощенска картичка, която някога бях купила.

Ужасен пожар в Мандърлей

беше заглавието и под него

съсипан е семейният дом на де Уинтър.

Не четох по-нататък, само седях, като държах изрезката от вестник. Знаех само, че е въпрос на време, чаках какво ще се случи след това, а сега, когато се беше случило, бях странно спокойна по един студен, тъп начин. Не бях се уплашила.

Седях си, без да мисля, изпълнена с мраз, но накрая ми стана много студено и се прибрах вкъщи. Би трябвало да унищожа изрезката от вестника, да я напъхам в печката и да я изгоря веднага. Вместо това я сгънах, занесох я горе и я сложих в една стара кафява папка още от ученическите ми години, която не използвах.

Максим нямаше да я намери там.

Глава седемнадесета

Другото пристигна след една седмица. Максим ми го подаде на закуска, но нямаше нужда да го погледна, познах го щом зърнах разкривения почерк върху кафявия плик.

Той не забеляза нищо. Имах две писма и поставих това между тях, той беше зает с четене на писмо от Франк Кроулей.

Качих се горе.

Този път беше по-дълго, описание в местен вестник на разследването по смъртта на Ребека.

Заключение за самоубийство.

Разследване за смъртта на госпожа Максим де Уинтър.

Странно, помислих си. Това е моето име и е било мое повече от десет години и все пак, когато го виждам така, то е само нейно. Ребека беше госпожа де Уинтър, не свързвам себе си с това име изобщо.

Чудех се дали куфарът на Фейвъл беше претъпкан с изрезки и дали има намерение да ми ги изпраща една по една година след година. Но рано или късно той сигурно ще пише и ще иска пари, няма да се задоволи само с това да ме тормози от такова разстояние, без да види ефекта.

Струваше ми се, че живея като двама различни души, — единият потаен, скрит човек, който получава ужасни пликове и бърза да ги скрие, и чака другия, като се страхува, че ще пише за нещо, което още не зная, някакво ужасно разкритие, този човек имаше само една-единствена мисъл за Ребека, Мандърлей, Фейвъл и изрезките, как да се отърве от него, как да скрие всичко това от Максим, а другият продължаваше по стария начин да работи в градината, да разговаря с Дора и Нед, разхожда се по новите земи заедно с Максим, приема Банти Батърли на обяд и понякога много рано сутрин или към тихия край на някой ден сама навън вижда децата, чува гласовете им в далечината, зърва свежите и красиви лица.

Мислех си, че съм добра в това. Максим нямаше никакви подозрения, не ме гледаше внимателно, не задаваше въпроси. Самият той беше същият, изпълнен от новия си живот, енергичен, взимаше решения за имението. През по-голямата част от деня беше навън, но всяка вечер прекарвахме заедно, както си мечтаех през годините на нашето изгнание. Четяхме, понякога слушахме радио, правех си бележки за градината. Бях започнала да водя дневник за плановете си и го изпълвах, като седях при малкото бюро в един ъгъл на стаята до френските прозорци. Планирах до следващата пролет и това ме довеждаше до равновесие. Пристигаха каталози за луковици и аз правех огромни поръчки като в треска, за да видя моравите и лехите и всички затревени скатове пълни с цветя, жълти като слънце нарциси и минзухари и тъмносин като небето синчец, като река по тревата, но не и бели. Не исках никакви бели цветя.

Играехме на карти и табла и решавахме кръстословици и тъмнината падаше все по-рано, валеше тихо през нощта, като освобождаваше цялата сладост на земята и проникваше през прозореца.

Притежавах каквото исках. Беше тук, сега, в настоящето.

Пази се да не искаш нещо твърде настойчиво, беше ми казал веднъж баща ми, защото може да го получиш. Бях искала това твърде настойчиво и сега беше се превърнало в прах и пепел, чувствах се откъсната и пълна с олово, имах каквото бях искала, а нямах сила да се радвам, едновременно беше ми дадено и взето обратно.

Пристигна една снимка, смачкана снимка на лодка в един малък пристан. Това не ме засегна, но накара сърцето ми да спре. Беше Джаспър, добрият, силен верен Джаспър, малко кученце на пясъка, така възбудено. Тогава се разплаках и се измъчих с тази снимка, като я изваждах и гледах няколко пъти, като че ли виках Джаспър отново към живот. Исках и тази снимка да изгоря, но не можех.

— Трябва да си вземем едно кученце, — казах на Максим, като влязох в кабинета му, където той разглеждаше някаква карта.

— Старата пътека е напълно зарината, изорана, след това изоставена, напълно е буренясала. Трябва да я възстановим, — той се обърна усмихнат, — едно кученце ще ти разрови градината.

— Не ме интересува, няма да е за дълго, ще го обуча.

Мислех да почакам, докато дойдат децата, но сега го исках за себе си.

— Сигурно има малки някъде, попитай Пекови! Един хубав лабрадор или някакъв умен малък териер. Каквото искаш.

Джаспър, мислех си, искам Джаспър.

— Да.

— Ще си държа ушите отворени. Ела тук и виж това.

Максим сочеше картата, като ми показваше линията на старата пътека и като отивах при него, погледнах ръката му с протегнат показалец. Винаги съм обичала ръцете му, бяха дълги и красиво оформени, ноктите му внимателно поддържани. Но сега ги виждах само като ръце, които са държали пистолет и са убили Ребека, пренесли са тялото й в лодката, отпушили са отворите и са избутали лодката в открито море, за да потъне. Не бях прочела изрезката от вестника за разследването, а думите просто напираха в съзнанието ми и претоварваха мозъка ми. Знаех какво се казваше там, защото бях там, можех да видя описанието, данните за доказателствата, думите на Максим, а сега го гледах през всичкото време по този нови ужасен начин. Страхувах се от себе си, нямах контрол върху мислите и чувствата си, беше като някаква лудост и отивах при него, за да ме утеши, слагах ръката си върху неговата и галех пръстите му така, че той ме погледна, като се усмихваше въпросително.

— Какво има?

— Нищо.

— Много си напрегната, изглеждаш уморена.

— От времето е, лятото си отива, а не сме имали топлина и слънце. Намирам това малко потискащо, нищо друго.

— Ще мине. Ще имаме циганско лято, ще видиш.

— Надявам се.

Той се наведе и леко ме целуна по челото, вече зает с нещо друго.

Какво е станало, си мислех, като се разхождах в градината, където вятърът брулеше върховете на дърветата и последните пълзящи рози. Какво се е променило?

Защо е така, а не както бях мечтала и планирала? Дали защото срещнах Джак Фейвъл по една сляпа случайност и сега ме тревожи, като влачи миналото към светлина, както тялото на Ребека е било влачено на повърхността на морето?

Но знаех, че не е така, че гласът в главата ми е шепнал месеци преди това, на платформата на гарата през време на това тъжно пътешествие у дома за погребението на Беатрис.

„Този човек е убиец, той е убил жена си.“ Семената бяха в мен и като бурени, които ще се покажат тук и там без някаква причина, но съвсем неизбежно, най-после избуяха.

Аз бях направила това, грешката беше моя.

Ние градим нашата съдба.

Почти две седмици нищо не дойде по пощата, но не вярвах, че се е свършило. Очаквах и това беше само едно отлагане, друга страна на мъчението. Чудех се понякога дали ще ни изпрати нещо, което да ме учуди или шокира. Изрезките и снимката бяха заключени в папката с пликове и когато минавах покрай чекмеджето, където ги криех, въздухът като че ли беше зареден с електричество. Усещах се повлияна от това, изнервена и изкушена да отворя папката и да гледам, гледам.

Но когато пристигна, беше лист на линии, откъснат от тетрадка. На него беше написано:

20,000 лири

и адрес на лондонски пощенски клон.

Беше страшно облекчение, това не ме разтревожи, беше прямо и аз знаех как да се справя. Искането на пари беше толкова очевидно, толкова грубо. Разкъсах го на парченца, когато останах сама вкъщи, хвърлих ги в печката и ги натиснах добре с машата. И както горяха, си пожелах това да бъде краят.

Отново времето се затопли, слънцето се издигна високо и печеше върху полето през целия ден, но имаше една забележима промяна. През дните на сивота и дъжд годината си отиваше, а сега изглеждаше и миришеше на късно лято, имаше гъста роса по тревата всяка сутрин и веднъж се появи лека мъглица сред дърветата. Розите бяха прецъфтели, ружите се бяха източили и цъфнали с цвят на стара избеляла басма, листата бяха мъртви, макар и да бяха зелени, съвсем обездвижени и прашни по средата на деня.

Максим отиде в Шотландия за три дни да се консултира с Франк и аз си помислих, че ще се опита да го убеди отново да се премести в Англия. Не смятах, че ще успее. Франк беше въздържан, когато беше тук, сякаш се разграничаваше от плановете на Максим, заинтересуван, помагаше, но не се включваше. Сърцето му сега беше в Шотландия, мислех си, че е щастлив и обичан там, защото беше със семейството си и никога няма да има това отношение към Кобетс Брейк, както нас и както той и Максим бяха имали към Мандърлей.

Максим се тревожеше, че ме оставя сама, опита се да ме убеди да пътувам с него, но аз исках да остана сама. Имах огромно желание да се разхождам из градината вечерно време и много рано преди изгрев-слънце съвсем сама, да почувствам къщата спокойна около мен в края на деня, да я попия още по-дълбоко, като че ли я вдишвах заедно с въздуха. Преди една година само не бях си представила, че мога да се разделя с Максим. Щях да се тревожа, да се чувствам несигурна или че съм само половин човек и щях да се страхувам за него, той така разчиташе на мен. Но бяхме се променили, това време беше отминало. Не беше необходимо да се вкопчваме така отчаяно един в друг като уплашени, раними деца, които имат нужда от постоянно ободряване.

Наистина това беше добър признак, така ми се струваше и когато бях в добро настроение, не означаваше, че сме се отдалеч или, но че бяхме станали по-силни и моментите, когато го гледах и се плашех, ставаха по-малко, шепнещите гласове бяха така слаби и тихи, вярвах, че не ги чувам.

Ставаше по-топло, нощите бяха лепкави и задушни.

Спях с широко отворени прозорци, дочаквах будна слабия хлад преди изгрев, когато можеше да се спи по-леко. Не се тревожех, чувствах се сигурно в тази къща, всяка стая, в която влизах и излизах просто за удоволствие, ме приемаше и пазеше.

Максим ми липсваше по един приятен, безгрижен начин. Истината беше, че откривах най-дълбокото си задоволство и осъществяване поне по това време във факта, че съм тук сама.

Два дни след като той замина, отидох във фермата да взема яйца и останах да разговарям с госпожа Пек на чаша чай, да поиграя с бебето и да наблюдавам как кравите се връщат и влизат в двора, за да бъдат издоени.

Не бързах, денят беше мек и прекрасен и беше все още топло, когато се върнах, храстите и бреговете бяха прашни и сухи, потокът едва бълбукаше.

Останах за няколко минути, загледана към Кобетс Брейк под мен, златночервена в светлината на късния следобед. Сенките на чемширите, кестените и тополите лежаха дълги по тревата и тя все още ми се струваше омагьосана къща, не строена от хора, а появила се по магически начин от земята, цяла и завършена. След това щях отново да дойда тук, когато запалих лампите по цялата къща, дори и в таванската стая, защото така беше красива по друг начин, плуваше като огромен светещ кораб в тъмно море. Обичах я толкова много този ден. Усещах се едно с нея и част от нея, свързана с миналото, както с настоящето и бъдещето. Така се почувствах първия път, когато я видях, сякаш ме е очаквала през целия ми живот. Като влизах, отново чувствах, че ме обгръща леко.

Влязох в хладния килер, за да оставя яйцата в каменната ниша. И тогава от края на дългия коридор чух звънеца.

Учудих се. Не бях чула шум от кола, но бях в тази част на къщата, която е най-отдалечена от пътеката. След това се сетих, като отивах към вратата, че може би Банти е дошла да ме развесели, да ме изтръгне от мислите ми, както беше обещала.

„Добре е човек малко да си поотдъхне от тях, нали го знам“, беше казала, когато й съобщих, че Максим заминава, „няма никакъв смисъл да тъжиш и да започнеш да мислиш.“

Не бях тъжна, бях много щастлива, но щеше да е добре да я видя за час. Ще пием по един чай в градината, все още беше доста топло.

Отворих вратата.

— Добър ден, мадам.

Не зная дали всякакъв цвят напусна лицето ми, не зная дали силният шок, последван веднага от огромна вълна от страх, бяха видими. Не вярвам, че не е така, чувствата ми бяха така внезапни и силни.

Нямаше кола, никакъв знак за друго човешко присъствие. Тя стоеше сама, много близо до вратата. Изглеждаше малко по-стара и аз не бях свикнала да я, виждам в дреха за излизане, наистина първото нещо, което ми дойде наум, че никога не я бях виждала в такива дрехи. Тя винаги е била вътре вкъщи, облечена в черно, в неприятна черна копринена рокля, дълга и с тесни ръкави и високо закопчана яка.

Беше в черно палто, дълго до глезените, въпреки топлото време. Носеше чанта и ръкавици, но беше без шапка. Косата й беше опъната назад както преди, гладко сресана над високото, изпъкнало чело и завита в кок отзад. Но сега косата й беше побеляла. Лицето й беше по-тясно и по-набръчкано, имаше по-малко плът по белия й череп, очните кухини бяха хлътнали по-дълбоко.

Навън, в света зад нея, цареше абсолютна тишина, мъртвата тишина на късното лято, когато агнетата са порасли и заминали и никакви птички не пеят.

— Госпожа Данвърс.

— Дано не съм Ви стреснала.

Тя протегна една бяла ръка от черното палто и аз бях принудена да я поема. Беше твърда, тясна и студена.

— Съвсем не, или по-право, да, разбира се, учудена съм, че Ви виждам, но…

— Извинете, не бях в състояние да Ви предупредя. Ако е неудобно, само ми кажете.

— Не, моля влезте.

— Неочаквано имах свободно време и като чух, че сте сега съседи, естествено поисках да Ви дойда на гости и да Ви пожелая всичко добро тук.

Отстъпих назад. Тя влезе в хола и чакаше, без да погледне наоколо, но се взираше в мен, очите й в дълбоките очни кухини бяха отправени към лицето ми.

Тук беше доста тъмно, доста сенчесто, исках да бъдем в гърба на къщата, където късното слънце огрява малката столова и прозорците са отворени към градината. Имах нужда да се отместя от нея, да имам въздух около себе си, необятното небе над главата ми, щях да се задуша, ако бъда накарана да остана в една затворена стая заедно с нея.

Стъпките й бяха твърди и остри по каменния под, чувах лекото шумолене на полата й и това беше ужасен спомен. Бях уплашена от него и почти изтичах към светлото.

— Ще пиете ли чай, госпожо Данвърс? Аз самата не съм пила и тъкмо се канех да си направя.

— Благодаря, мадам, ще ми бъде много приятно.

Тя стоеше в столовата с гръб към прозорците и градината, към външния свят. Сякаш не беше ги видяла, не се интересуваше от тях и разбрах това точно както никога не я бях виждала с дрехи за излизане, нито пък я бях виждала на друго място, освен вътре в къщата на Мандърлей.

— Може би ще искате да видите градината. Жалко, че розите са прецъфтели, но краищата на лехите все още са хубави, въпреки че само съм започнала да възстановявам градината, така беше изоставена, ще са нужни години.

Тя не се обърна. Очите й не бяха оставили лицето ми.

— Да, тук сте едва от пролетта.

— Така е, дойдохме през май, бяхме в чужбина няколко години.

— Ах, да.

Настъпи мълчание. Нямах намерение да се чувствам виновна, нямах причини за това, но тъй като тя продължаваше да ме гледа, усетих, че се изчервявам и бързо отместих погледа си. Думите лежаха помежду ни и нямаше нужда да се произнасят, причината за прекараното време в чужбина и всичко случило се преди това беше ясно като модела на килим — и двете можехме да станем и да го гледаме.

— Моля, седнете. Аз ще приготвя чая. Няма да се бавя.

Очите й се отместиха от мен за минутка, веждите й се вдигнаха много леко. Тя ме презира, си помислих, тя ми се подиграва.

— Предполагам, че след войната е много трудно да се намери добра прислуга, младите хора не се интересуват от такава работа сега. Но съм сигурна, че когато се установите, ще намерите хора да Ви помагат.

— О, имам помощници… — казах бързо, — колкото са ми нужни. Наистина не е както преди… — думите „в Мандърлей“ се носеха из въздуха. — Дора идва всеки ден и госпожа Пек от фермата ми помага понякога.

— Така ли?

Пренебрежението в гласа й ме накара да се изчервя отново, без да искам и се ядосах, че тя все още е способна да ме унижава.

— Наистина не искам много голяма прислуга, госпожо Данвърс, никога не ми е харесвало това.

— Не.

— Всичко е много по-просто тук.

— Да, и разбира се, това е твърде малка къща в сравнение…

— Да, — отвърнах, — така е. — И избягах от нея в кухнята.

Ръцете ми така трепереха, че се страхувах да не изпусна чашите и когато сипвах водата, разлях малко и изгорих горната част на ръката си. Появи се дълъг червен белег, който много ме заболя.

Въпросите летяха в главата ми като светли птички в кафез, гласовете им — остри и настойчиви. Как ни е открила? Откъде идва? Близо ли живее? Ако е така, това случайност ли е? Какво знае за живота ни преди това и сега, откакто сме тук? Мислех, че е някъде не много далеч от тук и знае подробно всички наши движения, като ни следи.

И как е дошла тук днес следобед? Не беше вероятно да е вървяла пеш.

Подносът беше тежък и преди да го вдигна, трябваше да стана, като се опирам на стената и пазя равновесие и да поема дълбоко въздух. Не бива да й позволя да ме плаши. Не бива, няма никаква причина. Тя няма никаква власт.

Но знаех, че има, както Джак Фейвъл нямаше и никога не би могъл да има. Тя винаги е имала власт над мен, страхувах се от нея и я мразех, а тя ме презираше и не ме считаше за нищо. Превръщах се на нищо пред нея. С Фейвъл и във всяко друго отношение сега имах повече сила, повече самочувствие. Но като видях госпожа Данвърс, станах несигурна, непохватна, самоунижаващо се същество, което пристигна за първи път като съпруга в Мандърлей и се опита да заеме мястото на Ребека.

Колкото се може по-бързо минах по коридора и само ръката ми напомни какво ми беше направила едва преди няколко минути.

Тя изглежда не беше помръднала, все още беше с гръб към градината. Очите й веднага се спряха на лицето ми и останаха там, големи, искрящи. Наблюдаваше ме като оставих подноса и взех две малки масички и поставих чайника и чашите. Тя не направи никакъв знак, не предложи помощта си. Чувствах се глупава и непохватна, не трябваше да постъпвам така. Трябваше да има звънец и да извикам поне една прислужница да донесе чая. Лицето й имаше познатия израз на презрение. Аз бях едно нищо. Тя стоеше по-високо от мен без никакво усилие.

— Това е такава хубава къща, мадам. Знам, че Вие и господин де Уинтърще бъдете много щастливи тук.

— Да, да, благодаря Ви, госпожо Данвърс, ние сме щастливи, обичаме тази къща и ще купим още земя наоколо, точно това искаме.

— Разбира се, много по-различно е от Мандърлей. Никой не може да я сравнява с нея, нали?

— Разбира се, че не.

— Никъде няма такава къща и никога няма да има.

Тя седеше изправена на края на стола, като държеше чашата. Искаше ми се да не се взира в мен и да отмахне погледа си. Ръката много ме болеше.

Казах:

— Не мисля много за Мандърлей сега.

— Така ли? Но разбира се, Вие не бяхте много щастлива там, нали? Никога не стана Ваша. Сигурна съм, че господин де Уинтърмисли за нея през всичкото време.

— Не, не смятам, че е така.

— Знам, че с мен е така. Тя винаги е там, нали? Никога не ме оставя.

Тогава видях, че не бях донесла малки чинийки и станах да ги взема. Като направих това, съборих бисквитите на земята. Останаха на раздробена купчинка върху килима, горките сухи, остарели бисквити. Гледах ги и усетих, че сълзи изпълват очите ми, сълзи на гняв и обида. Клекнах да ги събера и тя ме гледаше със съжаление, въпреки че когато я погледнах, бялото лице приличаше на маска, само очите блестяха.

— Госпожо Данвърс, — измърморих тогава, — как разбрахте къде сме?

Тя не се поколеба, гласът й леко и тихо каза:

— Имам една приятна служба не много далеч оттук, в село Уърнуд. Може би го знаете?

— Не, не го знам.

Събрах остатъка от бисквитите в подноса.

— Домакиня съм и компаньонка на една възрастна дама. Тя е сама на света и наистина задълженията ми са много леки, удобно ми е, въпреки че нищо няма да бъде, както беше преди, нали така?

— Не, не, сигурно е така.

— И господин де Уинтъре добре?

Исках да продължа да задавам въпроси, исках да узная какво е правила през тези изминали години, къде е била след Мандърлей, какво е станало през време на войната, но не можех. Начинът, но който седеше, — замръзнала, неподвижна, така заплашително тиха, очите не изпускаха лицето ми, това караше думите да замръзват на езика ми. Не смеех да ги произнеса.

— Да, — отвърнах, — Максим е отлично. В момента е в Шотландия при Франк Кроулей по проблеми на имението.

— Ах, да.

В мига, когато й казах, съжалих. Не исках да знае, че съм сама тук.

— Само за няколко дни. Мисля, че може би ще се върне утре.

Усетих нервност в гласа си и знаех, че лесно е прозряла лъжата.

Не беше само страшно, че седя тук в тази стая срещу нея пак, но беше странно. Тя винаги стоеше права, очевидно от уважение и очакваше инструкции и заповеди и все пак никога не се бях чувствала по-високо от нея, тя винаги държеше всичко под контрол. Сега аз й бях сервирала чай, тя седеше на стол в моята къща и пак беше някак си не в ред по нов начин, аз не бях нейна господарка, нито равна, бях по-ниско от нея, както винаги.

Слънцето бавно беше напуснало стаята и сянка легна върху градината. Нямаше вятър и беше невероятно тихо.

— Тъжно ми стана, като чух за госпожа Лейси, сигурно е било много тежко за двама ви.

И тогава разбрах. Видях го по лицето й, въпреки че все още беше безизразно, видях го в очите й, които изглеждаха като две твърди светли точки в тъмните очни кухини. Значи сте били Вие. Разбира се. Предполагах и бях права: Вие пратихте белия венец. Но устата ми беше суха. Тя ме гледаше, лицето й бяло като вар в сгъстяващата се мрачина.

Защо, искаше ми се да извикам, за Бога, какво още искате? От мен? От Максим? Какво трябва да направим?

Какво искате? След това чух лек шум по пътеката. Госпожа Данвърс се размърда.

— Това е колата. — Тя стана, полата й се намести с шумоленето на коприната. — Помолих го да чака навън, на пътеката. Имам голям късмет, че дамата, която ме е наела, рядко има нужда от нея. Мога да я използвам, когато е свободна, заедно с шофьора.

Мълчаливо я придружих към хола. На пътеката черната кола чакаше, шофьорът държеше вратата отворена. Трябваше да ми стане весело, си помислих. Максим щеше да се смее, като ме види да нося подноса с чая и да сервирам на госпожа Данвърс, да види, как шофьорът й помага да влезе в колата и да я вози.

— Браво на госпожа Данвърс, — би казал той, — тя винаги е имала стил, не мислиш ли? — И след това ще я забрави, като че ли няма значение за нашия живот.

Но аз знаех, че не е така.

Бях се здрависала с нея и тя се беше обърнала и влязла в колата без нито една дума и колата беше заминала веднага.

Нескопосано й махнах с ръка. Тя не ми махна в отговор. Седеше, без да мръдне и погледна към мен, когато колата зави, мъртвешкото й лице беше бледо през прозореца, очите й втренчени в мен.

Когато си свалих ръката, усетих изгореното да ме боли, боли.

Глава осемнадесета

— Добре ли си?

— Да, да, разбира се. Беше много топло, това е всичко.

— Да.

— Отлично съм, Максим.

— Тук е прекрасно. Ще ми завидиш, имали са студена късна пролет, така че всичко закъсня. Розите на Джанет са невероятна гледка и сега.

— О да, сигурно.

— Единственото досадно нещо са комарите, изядоха ме жив горе в планината днес.

— О…

— Сигурна ли си, че си добре?

— Защо непрекъснато ми задаваш този въпрос?

Чух фалшивия си смях.

— Просто звучиш малко странно.

— Наистина съвсем съм добре. Харесва ми, щастлива съм. Бях във фермата за яйца.

Бях в кабинета, с гръб към прозореца, но сега се обърнах. Не исках да ме гледа някой отвън.

Но отвън нямаше никой, знаех това отлично.

— Франк иска да остана още няколко дни, за да отидем на риба.

— О…

— Но ако искаш да се върна у дома, както бях решил в сряда, ще си дойда.

— Не, не, Максим, разбира се, че трябва да останеш. Ще ти хареса.

Не, помислих си, моля те, недей. Снощи бях го убедила почти виновно да остане в Шотландия, снощи изпитвах удоволствие да бъда сама. Но не сега.

Но казах:

— Ела, когато си искаш.

— Тогава в събота.

— Чудесно.

— Не оставяй много сама. Покани Банти Батърли или някой друг на гости.

— Максим, ще бъда добре. Предай им моята обич.

— Да. Щом си сигурна…

Искаше ми се да крещя.

— Лека нощ, мили.

Когато оставих слушалката, къщата изглеждаше, че скърца около мен, намества се и след това настъпи тишина. Останах така за няколко минути, не бях в състояние дори да дръпна пердетата, омагьосана от тъмнината извън прозорците — като слепи очи, обърнати към мен.

Тя успя да развали всичко, да подрони новооткритата ми сигурност и чувство за спокойствие, да ме разстрои и изплаши. Тя ме накара да съм неспокойна вкъщи, когато съм сама, когато се разхождам от стая в стая и от нощта навън, от безлюдната градина, от полето наоколо. Струваше ми се, че ме шпионират, сякаш нещо или някой ме дебне и диша леко.

Но си наложих да спусна бързо всички пердета, да запаля колкото се може повече лампи. Отначало си тананиках, но гласът ми звучеше странно и глухо, престанах и останаха да звучат само стъпките ми.

Включих телевизора, но не исках гласовете да нарушават тишината на стаята, нямаше да мога да чуя други шумове. Когато телевизорът изгасна, отново настъпи мъртва тишина.

Най-сигурно се чувствах горе. Скоро си легнах с препечен хляб и яйца на една табла до кревата и се опитвах да чета. Беше задушно. Отворих прозореца и няколко пъти се навеждах, като се опитвах да разпозная фигури в тъмната градина, но нямаше луна и нищо не видях. Нямаше ги обикновените нощни шумове от малки животни или от листата на дърветата.

Думите по страницата бяха лишени от смисъл и след известно време оставих книгата, изгасих лампата и след това лицето й като че ли изплува пред мен и остана да виси. Само нея виждах, само за нея мислех, за черната фигура, белия череп, дълбоките очни кухини, блестящите изпъкнали очи, гладката й сресана коса.

Гласът й кънтеше тихо в главата ми, непрекъснато шепнеше и след малко това, което ми беше казала тук, в тази къща днес, се сля в паметта ми с неща, които беше казвала в Мандърлей и след това с шепота, който бях чула с ужас във вилата в Италия. Спах неспокойно и много пъти се събуждах, но нямаше начин да избягам от нея, тя беше с мен, знаех, че вече няма да ме остави.

„Това е толкова хубава къща, мадам. Знам, че Вие и господин де Уинтърще бъдете много щастливи тук.“ „Разбира се, че е много различна от Мандърлей.

Никой никога няма да я сравни с тази, нали?“

„Мислите ли, че мъртвите се връщат и наблюдават живите?“

„Идвате тук и мислите, че може да заемете мястото на госпожа де Уинтър? Вие, Вие да заемете мястото на моята лейди? Ами дори прислугата Ви се смееше, когато дойдохте в Мандърлей.“

„Защо не си отидете? Никой от нас не Ви иска. Погледнете долу. Лесно е, нали? Защо не скочите?“

„Този е господин де Уинтър. Той е Вашият съпруг. Нейният съпруг. Този човек е убиец. Този човек уби жена си. Той застреля Ребека. Мислили ли сте, че може да го направи отново?“

Опитвах се да се събудя, както стана при съня с бързото каране заедно с Джак Фейвъл, но този път не можах. Една ръка, студена, кокалеста беше на лицето ми, като се опитваше да ме бутне назад и запушваше устата ми, за да не мога да дишам, да не мога да викам, буташе ме надолу, надолу в задушаващите дълбини на съня, където лицето й плуваше и гласът й шепнеше ли шепнеше.

Най-после не се събудих, но заспах за известно време по-дълбоко, гмурнах се в едно място извън сънищата и това беше единственото ми облекчение. Когато се събудих, лицето и гласът й бяха много далеч. Станах и запалих лампата веднага, нощна пеперуда долетя отнякъде, мекото й бледо тяло се удряше в абажура. Все още нямаше въздух, нямаше вятър, нито хлад от градината. Беше малко след два часа. Бях гладна и жадна, но не смеех да стана и да сляза долу сама в къщата, както бях правила лесно преди, а само лежах замръзнала, уплашена и ядосана, най-вече ужасно ядосана заради това, което тя направи на мен и на къщата, как отровата й започна да се разлива през нея като газ, като проникваше във всичко, което беше светло и гостоприемно и пълно с любов и толерантност, като го вгорчаваше и цапаше.

Мразех я, както никога не бях мразила Ребека, защото как можех да мразя мъртвец, човек, когото никога не бях виждала, никога не й бях говорила, само я знаех от трети лица? Тя нищо не значеше за мен, не усещах страх от нея, нито я ревнувах, нито бях по някакъв начин засегната.

Госпожа Данвърс имаше власт над мен, страхувах се и мразех госпожа Данвърс по един див, неясен отчайващ начин, който нямаше острие и както сигурно знаеше, причиняваше на мен повече болка и отчаяние, отколкото на нея.

Отново не спах, само чаках облекчението, когато първата бледа светлина на ранното утре влезе в стаята и вече можех да сляза долу и да си приготвя чай.

Излязох рано, като отидох с колата до пазарното градче и купих хранителни продукти. След това не знаех какво да правя през целия ден. Отново беше горещо, сухо, уморителна августовска горещина, улиците бяха прашни, хората нервни. Прекарах един час в пиене на кафе, но не ми се обядваше, само се разходих до моста над реката и застанах там, като гледах водата и вдигах поглед от време на време към покривите, където красивата кула на местната църква се издигаше над равнината.

Опитах се да мисля за Кобетс Брейк, както правех обикновено, да си я представя във въображението. Казвах си, че е същата, че не е различна, тя си отиде, тя нищо не може да направи, но знаех, че не е така и че ударът е вече нанесен.

Не можех да гледам напред, нещастно бях обвързана с настоящето като на колело, което се върти около нашия разговор. Плачеше ми се с горчиви сълзи от притеснение и гняв поради несправедливостта на нещата. Защо, искаше ми се да извикам към небето и водата и към невинните пешеходци, защо това трябва да се случи, защо ни се връща, никога ли няма да се освободим от него и защо?

Но аз добре знаех защо.

Накрая отидох при Банти Батърли под претекст, че ми трябва името на някакъв зъболекар. Тя не ми повярва, веднага го разбрах от начина, по който ме погледна, когато заговорих. Но ми поднесе чай и седнахме на една стара сенчеста пейка близо до кедровото дърво и водихме празен разговор. Стана ми по-добре, приятно ми стана, че дойдох, но през всичкото време имах физическото усещане, че някакъв свит малък юмрук дълбае в стомаха ми и знаех, че това е страх.

— Нужен Ви е мъжът Ви, мила моя — каза тя, като ме придружи до колата. Носех букет от сладък боб, който тя беше набрала за мен.

— Да.

— Тъжна сте.

— Съвсем не. — Отново леките лъжи. — Много съм добре.

— Имате нужда от една или две вечери в Лондон, да отидете на някакво шоу, да Ви заведе на танци. Това винаги ми е помагало да се съвзема.

Представих си я как танцува весело фокстрот на някой дансинг, облечена малко неподходящо в лъскава, ярка дреха и напълно щастлива, без да се интересува от никого. Като Беатрис. Импулсивно се наведох да я прегърна, защото Банти ми напомни за нея.

— Сега внимавайте и правете каквото Ви казвам, не е хубаво да мислите.

— Не, няма. Благодаря Ви, Банти.

Тя стоеше там и махаше с ръка, едра, усмихната и все пак пъргава, проницателна, не можеше да бъде излъгана. Ако беше по-хладно, щях да чистя бурени по цялото продължение на южната страна, нямаше да се отдавам на мъчителни мисли, нямаше да се предам на страха.

Кафявият плик беше на върха на купчината писма, които Дора беше оставила в коридора.

Веднага го отворих, исках да го прочета и да се свърши.

Тази изрезка не беше стара и пожълтяла, а от някой скорошен вестник. Наистина вече я бях виждала, но бързо обърнах страницата. Имаше неща, които никога не можех да понеса да зная.

Чиновник е обесен заради убийството на приятелката си.

Екзекуцията е изпълнена рано сутринта в затвора Петънвил.

Имаше снимка колкото пощенска марка на един мустакат нещастник с уплашени очи. Бил е пощенски чиновник, който убил жената след скандал на ревност, но това беше друго, спомних си, че бях забелязала съвсем друго. Той не е имал пистолет, намушкал я, след като тя първа го нападнала със същия нож. Имало е молба, че е станало при самоотбрана, но оставена без последствие. Обесен бил преди няколко седмици.

Смачках хартията на топка, така я стисках, че ноктите се впиха в дланта ми. Това нямаше нищо общо с нас, нямаше да го запазя. Изгорих я.

Неприятното усещане в стомаха ми се превърна в болка, друг вид пареща болка.

Но в градината беше красиво, сенките бяха виолетови върху сухата трева. Взех мотиката от бараката с инструменти и клекнах, за да разровя пръстта около старите, розови цветя на бордюра на една леха. Бяха натежали от сладък аромат на карамфил през юни.

Имах намерение да ги разделя и да посадя още и другото лято лехата щеше да бъде пълна с цветя, подбрани заради аромата им. Като напредвах в работата и не си позволявах да мисля, се поуспокоих, напрежението в стомаха ми малко отслабна.

Един кос прелетя от жасминовия храст и ме наблюдаваше, окото му лъщеше като мънисто и чакаше да оставя прясно разровената пръст, за да може да се клъвне червеи. Надявах се, че през зимата ще има много различни птички, които щяха да дойдат за зрънца. Никога нямаше да позволя на децата да вземат яйцата им, защото исках те да бъдат свързани със земята. И за миг имах усещането, че са тук при мен, усмихнатите им лица се подаваха из храстите, криеха се в случай, че ги пъдя и ги карам да си легнат. Мислех си, може още няколко минути, защото е лятна ваканция и човек не може да спи през тези горещи нощи. Ще се престоря, че още не съм ги видяла.

И отново се наведох над лехата.

Нищо не чух, никакви стъпки по пътеката или по тревата, нито пък някакво шумолене на дреха. Тя винаги правеше така, появяваше се внезапно и тихо на някоя врата, на края на някакъв коридор, точно при рамото ми, това беше нещо, което най-много ме плашеше при нея.

Сега сянката й падна върху пръстта, като закриваше последните наклонени лъчи на слънцето.

— Намирам, че градината вечерно време е много приятно място.

Мислех, че сърцето ми спря. Извърнах се и почти паднах. За да се задържа, се облегнах на ръката си, която потъна в меката, току-що разровена пръст. Тя погледна надолу с едва забележимо свиване на устните, а аз се опитвах да изчистя пръстта изпод ноктите и между пръстите, върху полата.

— Стреснах ли Ви, мадам? Извинявайте. Трябваше да Ви се обадя от пътеката.

— Аз, аз не чух звънеца.

— Видях Ви като идвах към къщата, така че не си направих труда да звъня. Знаех, че няма кой да ми отвори.

— Отново ли идвате да пиете чай? — чух гласа си да звучи неестествено, доброжелателно и весело. — Малко по-късно е от вчера, но все пак мога да Ви приготвя, или пък чаша шери.

Ужасният навик да бъда възпитана, да предложа гостоприемство беше моя същност, бях много добре възпитана и все пак тя ме презираше, защото бях несигурна и не знаех на какво равнище трябва да бъдат нашите отношения. Тя не беше вече прислужница, а аз господарка и при всички случаи може би подобни отношения не съществуваха вече никъде. Чувах госпожа Банти и другите да говорят със съжаление, че войната е била „голям уравнител“.

— Просто минавах оттук и помолих Първис да спре. Искам да Ви покажа нещо.

— О, така ли? Какво е то, госпожо Данвърс?

— Не е тук. В сегашната ми къща. — Мислех си, че може да поискате да ми гостувате. Мястото е наистина много приятно и моите задължения са много леки. Ако сте свободна утре следобед, ще изпратя колата да Ви вземе.

— О, не…

Трябваше веднага да кажа „Не, не искам да дойда. Не, това не е възможно, госпожо, Данвърс“. По-добре щеше да бъде да кажа това веднага, за да няма недоразумение. Господин де Уинтъри аз предпочитаме да нямаме никакви напомняния за стария ни живот. Знам, че ще го разберете или просто „Не, съпругът ми ще се върне утре“.

Това не беше вярно, но тя не бива да го знае. Но аз не казах нищо и изпуснах момента. Треперех, бях нервна и несигурна, тя ме беше докарала отново до предишното нищожно, глупаво същество, което познаваше от преди. Сега не съм такава, вътрешният глас отчаяно казваше, аз съм по-възрастна, самоуверена съм, тук съм на сигурно място. Не се страхувам от теб.

— Да кажем три часа, мадам. Първис е винаги свободен следобеда, моята работодателка почива тогава.

Тя стоеше висока, слаба, в черно, на няколко крачки от мен. Градината и скатът зад нея бяха златисти и спокойни в тихото вечерно слънце, но аз не можех да стигна до тях. Пред нея бях като замръзнала и в краткото й мълчание, като погледнах бялото й като платно и безизразно лице, изглеждаше, че е станала по-висока и се издигаше над мен все повече и повече, като ме заплашваше и аз изтръпнах, бях едно бедно, малко същество без никакво значение и тя можеше да се приближи до мен и да ме стъпче.

— Ще Ви чакам утре, — каза тихо тя, очите й ме гледаха в упор. — Толкова ми е приятно да знам, че Вие и господин де Уинтърсте съвсем наблизо.

Чух гласа си, въпреки че не знам как говорех, тъй като езикът ми беше надебелял и не бях сигурна, че мога да издам дори звук.

— Благодаря, госпожо Данвърс.

Но това не беше моят естествен глас и не мисля, че тя ме чу. Обърна се и се отдалечи и аз не я придружих, не можех да мръдна, а останах в тишината, като погледнах с облекчение към небето и скатовете наоколо, които не бяха закрити вече от нея. Но ми се стори, че на мястото, където беше стояла, тревата беше изгоряла и почерняла.

Разбира се, че няма да отида. Не трябва да направя каквото тя каза. Каквото и да иска да ми покаже, не ме интересува.

Седнах в кухнята, свита при масата. Няма да отида и тогава Максим ще се върне, трябваше да изтърпя още три дни. Тя не би посмяла да дойде, когато Максим е тук.

Но тя ще дебне, вътрешният глас ми казваше, ще дебне и ще знае, когато той излезе, както прави през по-голямата част от деня, тя ще види и тогава ще дойде.

Не можех да му кажа. Не разбираше защо се страхувам от нея, за него тя винаги е била просто домакиня. Нито я е харесвал, нито е бил против нея, не се влизаше в такива отношения с прислугата, макар да знам, че винаги се е възхищавал от умението й. Е, и с мен беше така, тя ръководеше работата в Мандърлей безупречно. Всичко споделяхме с Максим през годините, когато бяхме в чужбина, но не можах да му кажа какво се беше случило между мен и госпожа Данвърс, какво бе беше казала за Ребека, за него с омраза и с насмешка за мен. Нямаше никакъв смисъл дори и ако бях намерила подходящите думи. Всичко беше в миналото, си бях казала, тя си беше отишла. Никога няма да мисля повече за нея.

Но дълбоко в душата ми винаги съществуваше съмнение, един малък страх. И разбира се, това беше така, точно както винаги съм знаела.

Няма да отида. Няма нужда да отивам.

Ще изляза. Няма да бъда вкъщи. Ще отида у Батърлеви.

Но на другата сутрин Банти ми телефонира, за да ми каже, че отиват в Париж за една седмица.

— Милият ми човек реши, че имам нужда от развлечение. Господ знае какво ще бъде на края на лятото, „годишната почивка“ и така нататък, но ако е смъртно скучно, ще отидем на брега, вероятно в Биариц.

Трябва да дойдете с нас, не можете ли да накарате Максим да остави всичко и да дойде?

Не ми беше идвало наум да избягам в чужбина пак, мислила бях, че искам да прекарам до края на живота си тук в Кобетс Брейк. Но като я слушах, имах страшно желание да се съглася и да убедя Максим, мисълта да избягаме, да бъдем свободни, да седим на някоя тераса на слънце и да пием пастис безгрижно под някой чадър, да отидем някъде, където тя не може да ни последва, беше отчаяна мисъл.

И без смисъл. На Максим вече и насън не му минаваше мисълта да избяга, а аз просто не бих могла да му обясня защо искам това толкова силно.

Не можех да избягам, не трябваше, беше проява на слабост, детинщина, подлост.

От какво се страхуваш? Започнах да се питам пак и пак, какво може да се случи, какво може да ти направи?

Нищо, си казвах. Нищо. Нищо.

И разбрах, че когато колата дойде, ще отида, защото трябва да се изправя срещу нея, имаше неща, които исках да я питам. Трябваше да й покажа, че сега бях друга и можех да се контролирам и щях да й кажа никога да не идва в Кобетс Брейк, това ще ядоса и разстрои Максим.

Съставих си фразите и ги изговарях наум, като вървях из къщи и в градината и чух гласа си да звучи спокойно и разумно, хладно, но не и неприятелски.

Трябваше да играя, да се преструвам и преструвката щеше да изглежда истински.

Този следобед се облякох много внимателно, като избрах една рокля и сако, които не бих си дала труда да облека в подобни случаи, сресах си косата така, че да изглежда добре. Тя знаеше, че нямам усет за дрехи, плахо се обличах в неподходящи модели и цветове за моята възраст, сравняваше ме, когато ме оглеждаше, с Ребека, която беше имала такъв вкус и усет за стил.

Бях доволна, като се огледах, синият цвят ми отиваше, почувствах се самоуверена.

„О, дрехи от Лондон, мамо“ биха казали децата, танцувайки радостно наоколо, но малкият ще се извърне тихо, защото не му се иска да изляза.

Колата дойде бавно по пътеката, почти безшумно.

Очаквах я, така че щом я чух, отворих предната врата и, разбира се, това не беше правилно, трябваше да изчакам няколко минути. Видях, че той го знае. Беше намръщен, пълен, мълчалив човек.

— Благодаря Ви, — казах, когато отвори вратата на колата и преглътнах една приятелска забележка, която почти направих за топлото време, защото той щеше да й каже, сигурна бях, двамата бяха от един дол дренки, Първис и госпожа Данвърс.

Като минахме през вратата, погледнах назад към къщата, цялата на слънце между зелените скатове, толкова красива, но си помислих, че някак си е станала глуха към нас и нашия живот в нея. Тя просто съществуваше както винаги, а ние идвахме и си отивахме като мравки по повърхността на някой древен хълм, като почти не оставяхме каквато и да е следа от присъствието си.

Всичко ще е наред, си казах, ще бъде както си е било, няма да имам такова усещане, след като мине днес.

Това се дължи само на шока и ефекта от нейното идване в къщата. Няма да е така дълго време. Не бива.

Ако не бях толкова напрегната и не повтарях с тревога какво трябва да кажа, смятам, че щях да гледам на положението си този следобед като на една шега. Че госпожа Данвърс може да използва кола с шофьор, когато си иска, че ще поръча важно да дойде да ме вземе беше смешно, но аз не можех да се смея, бях твърде много заета е мисълта да не се усещам безсилна и на по-ниско равнище от нея. Тя имаше така лесно отрицателно въздействие, но само върху моето поведение, почти върху всяко ъгълче на моето съзнание, гънките на моето мислене и чувства. Опитах се да мисля как ще се върна вкъщи след посещението и върху връщането на Максим, но имаше само облак от криене и измама, през който не можех да проникна.

Не пътувахме дълго, вероятно четири или пет мили на изток към едно село, което не бях виждала преди. Беше скучно, една дълга редица от неинтересни къщи по главната улица, а полето наоколо беше равно. Завихме по път край църквата с висока игла, а не кула, което беше обикновено нещо тук и изглеждаше доста занемарена като в покрайнина, със сиви керемиди и грозна врата, боядисана в кафяво. От едната страна беше къщата на пастора, а по-нататък — една-единствена къща, която нямаше провинциален вид, а нещо като викторианска вила, пренесена от града. Беше доста голяма с високи тесни прозорци. Пердетата изглеждаха, полуспуснати.

Не исках да бъда тук, бих дала всичко, за да не вляза, това беше чуждо място, приличаше дори на друга страна. Исках да се върна у дома.

Той отвори вратата на колата и чакаше и когато вдигнах очи, видях, че тя също чакаше на върха на стълбата с ръце, скръстени върху черната й рокля, същата, с която беше първия ден, — нищо не се беше променило, нищо нямаше да се промени. И въпреки че излязох от колата и тръгнах по пътеката към нея смело, тя не се заблуди, можах да видя това много добре.

— Добър ден, мадам.

Беше ми станало много студено.

— Моля, заповядайте.

Не, исках да кажа, не. Нека да остана тук навън, на светло във външния свят, каквото ще си кажем, може да остане тук и после мога да си отида. Не трябва да се срещнем пак.

Тя направи крачка навътре и спря, като ме чакаше.

Колата си беше отишла. Пътеката беше празна.

Обърнах се и я последвах в къщата.

Не беше приятна, беше тъмна и задушна и натъпкана с мебели. Когато входната врата се затвори, исках да избягам навън.

Вратите водеха към тъмни стаи с тежки, спуснати завеси, с маси и столове, тапицирани с плюш, с огромни, намръщени портрети в позлатени рамки, стъклени витрини, пълни с пеперуди и препарирани риби и птици.

Помислих си, че полето не е навън, никой никога не отваря прозорец тук, никога пресен въздух със свеж мирис не влиза в тези ужасни, потискащи стаи.

Но не се бавихме, следвах госпожа Данвърс, която се качваше нагоре, нагоре по червения турски килим към горния етаж и отново нагоре. Тук вратите бяха затворени. Нямаше никакъв звук, освен от нашите стъпки. Като че ли никой друг нямаше в тази къща.

Роклята й леко шумолеше. Не се обърна, за да види дали я следвам. Нямаше нужда от това.

— Моля влезте, мадам. Това са моите стаи, които гледат към градината.

Тя задържа вратата отворена на края на коридора и се отдръпна така, че бях принудена да мина много близо до нея, когато влязох.

— Имам голям късмет, че работодателката ми е предоставила голяма част от този горен етаж на мен.

Имам столова и спалня и още една стая на разположение.

Изпитах облекчение. Беше семпло и удобно мебелирана стая с два високи прозореца, през които влизаше много светлина; леко безлична, но не и непривлекателна, не застрашителна. Като че ли нямаше никаква следа от госпожа Данвърс тук, — беше спретната, обикновена стая, която можеше да принадлежи на когото и да е, или на никого, стая в някой частен хотел.

— Моля седнете, мадам. Ще позвъня за чая след малко.

Тя стоеше до мен, като се усмихваше открито и приятно, но иронията на поканата й и усещането й за положението си тук не ми убегнаха.

— От колко време сте тук, госпожо Данвърс?

— Не от много дълго, мадам, от няколко месеца. Защо питате?

— О, изглежда такова невероятно съвпадение.

Тя нищо не каза и когато я погледнах, все още беше полуусмихната, но по един странен и безизразен начин.

— Искам да кажа, толкова близко до нас.

Тя отиде до прозореца и погледна навън.

— Тук е много тихо, много спокойно и идват малко гости.

— Вашата работодателка много ли е възрастна?

— О, да… Често стоя дълго тук и гледам полето. Разбира се, липсва ми морето. На Вас липсва ли Ви понякога морето, мадам? Звукът, който леко гали пясъка и гърмът на разбиващите се вълни при буря, често лежа будна и ми се струва, че го чувам. А Вие?

Усетих как пресъхнаха устните ми. Гласът й беше тих и монотонен.

— Госпожо Данвърс…

— Моля, седнете, мадам.

— Не, благодаря.

Настъпи мълчание. Беше обърната с гръб към светлината и не мръдна, само ме гледаше напрегнато и безизразно. Сетих се, че не зная точно къде съм, не бях забелязала името на къщата, а колата и шофьорът, единственото средство да стигна у дома, бяха изчезнали.

Тя чакаше и за да не изглежда, че съм разтревожена от нея, седнах и поставих чантата си на пода до мен.

— Това е много приятна стая, — казах. — Сигурно Ви е много удобно тук.

— О, да. И задълженията ми са толкова леки. Вече не съм млада, не бих могла да се справя със задължението да се грижа отново за огромна къща.

Тя не седна.

— Мислили ли сте някога за нея?

Не отговорих.

— Аз мисля за нея през всичкото време. Всеки ден.

Сигурно и Вие също. Били ли сте пак там?

— Не — отговорих. Гласът ми звучеше странно. — Не.

— Не. По-добре е да не се отива там. Била съм там само веднъж. Трябваше да я видя. Беше ужасно. Много страшно. И в известен смисъл, така трябва, как мислите? Мандърлей никога не беше весело място, след като тя си отиде. Знаете това, разбира се. Почувствахте го. Огънят така пречиства. Нямаше друг начин.

Погледнах я и очите й ми отвърнаха, два блестящи върха на карфица и видях пламъче на победа и възбуда в тях. Това ми казваше и все пак нищо не каза. Ако някой би я обвинил, лесно можеше да отрече.

— Намерих друго място на север. Не исках да остана някъде наблизо, а после, през време на войната бях гувернантка и сестра — компаньонка. Разбира се, нищо не беше както преди. Нищо няма да бъде, но и не съм очаквала. А и няма значение.

— Разбира се, приятно ще ни бъде да знаем, че сте се установили добре.

— Разговаряли ли сте, мадам, по този въпрос?

— Е, не, не, ние, господин де Уинтърне иска да говорим за онова време.

— Разбира се. И все пак никога не може да забрави, нали? Как ли може да забрави?

— Времето помага нещата да избледнеят.

— Така ли? Не съм сигурна.

— Сега сме много щастливи.

— Така ли?

— Да. — Избухнах гневно и чух как сълзите ми се прокрадват в гласа ми, а не можех да ги контролирам. — Да, обичаме Кобетс Брейк, точно това сме искали винаги. Тя е красива и ще я направим още по-красива.

— Но не е Мандърлей.

— Точно затова я обичаме, — прошепнах.

Не можех да я погледна, но много силно усещах тъмното й присъствие на фона на прозореца. Мобилизирах волята си, за да дойда на себе си, пръстите ми стискаха ръба на стола.

— Госпожо Данвърс, трябва да кажа нещо.

Тя не отвърна.

— Намирам странно, че сте тук, толкова близо до нас. И, разбира се, беше ми приятно да открия, че така добре сте се установили, но на господин де Уинтърне бива никога вече да му се напомня за миналото. Много се надявам, че няма да дойдете в нашата къща отново, за да не Ви види…

Спрях и след това станах и се изправих срещу нея, куражът ми се засили, докато говорех. Защо трябва да се страхувам от нея, защо? Какво може да ми направи?

Отвратена бях от своето малодушие.

— Госпожо Данвърс, Вие ли ми пишете? Вие ли ми изпращате разни неща?

Лицето й остана безизразно.

— Съвсем не, мадам. Никога не съм Ви изпращала писма вкъщи.

— Тогава е господин Фейвъл. Срещнах го в Лондон. Той ми изпраща по пощата изрезки от вестници и други неща. Опитва се да ме шантажира. Но Вие знаете това, нали? Вие сте във връзка с него. Намерихте адреса ни, защото той Ви го е казал.

Чаках. Сигурно бях права. Сигурно съм права и защо трябва тя да го отрича?

Тя продължаваше да стои, без да мръдне, без да говори, с очи, втренчени в лицето ми. Знаеше, че това е достатъчно. Ръцете ми трепереха.

И след това тръгна и мина покрай мен към вратата на другия край на стаята. Широко я отвори и след това се обърна към мен.

— Казах Ви, че имам нещо да Ви покажа. Елате тук.

Не ме покани вежливо, усетих нотка в гласа й, на която не можех да не се подчиня. Бавно прекосих стаята и влязох през вратата, която тя задържа отворена.

— Опитах се да я направя красива стая, — каза тихо тя.

О, и така беше… така беше. Имаше нежно оцветени пердета и покривки на леглото и тоалетката, красиво избродиран килим на рози. За секунда помислих, че е странно госпожа Данвърс да спи в такава приятна, светла стая, с всичко така поставено на място и избрано с вкус. Но миг преди да ми дойде тази мисъл, погледнах тоалетката, четките там с блестящи сребърни гърбове.

— Да, разбира се, че ги познавате. Веднъж се докоснахте до тях, спомняте ли си? Взехте ги, като си мислехте, че сте сама и че никой в къщата не знае къде сте. Имах толкова малко свои вещи и те нямаха никакво значение, лесно можеха да се заменят. Всичко, което опаковах и взех със себе си в този ден, бяха нейните неща, всичко, което можех да отнеса. Носила съм ги с мен през всичките тези години. Никога не съм се разделяла с тях.

Търсех дом, където да мога да ги сложа както на мен ми се иска, както може би тя би искала. Разбира се, не е същото, никой не може да достигне нейните изисквания за вкус и лукс. Тя нямаше да хареса къщата. Това е грозна къща, толкова мрачна и непривлекателна. Сигурно ще се съгласите с мен, но това съвсем няма значение, защото за мен е много удобно, правя точно това, което ми се иска, имам свобода да я мебелирам, както си искам, работодателката ми не се интересува, доволна е, че съм тук. Тя имаше трудности с намирането на човек, но когато ми показаха тези стаи и ми казаха, че мога да ги използвам, реших, че съм намерила това, което искам.

Помислих си, че е луда. Все пак гласът й не звучеше така, беше мек и монотонен, както винаги, и съвсем нормален. Лицето й беше чисто бяло, очите й горяха.

Това знак на лудост ли е? Спомних си безумните, зачервени очи на Джак Фейвъл. Те бяха като на луд човек.

— Вижте — каза тя.

Отвори вратата на гардероба. Не исках да гледам, знаех точно какво има там.

— Не можех да нося дрехи и кожи и прочее. Оставих почти всичко. Нямаше значение. Само тази единствена рокля. Тя винаги я е харесвала и тъй, естествено остана моя. Погледнете я.

И тъй трябваше. Беше зелена тясна копринена рокля, тъмноизумрудена с една-единствена презрамка около врата. Спомних си снимката в списанието, сега беше пред мен с всичките подробности, главата отхвърлена назад, арогантния поглед, ръката облегната на перилото, красавица. Реших, че това е роклята, която тогава е носила.

— Тя притежаваше такива леки, деликатни неща, толкова лесно беше да ги сложа в куфарите си.

Сега започна да отваря чекмеджета, както беше направила тогава, като изваждаше бельо, нощници, чорапи, пеньоар, поръбен с кожи, чифт златни чехли.

Тоалетната й чанта беше с бродирани нейни инициали Р. де У.

— Гледайте, — гласът й беше изпълнен е трепет, — такива красиви неща на моята лейди.

Искаше ми се да извикам: Вие сте луда, Вие сте съвсем безумна, Вие сте обзета от мания и тя Ви е довела до това. Бях ужасена, замаяна.

После затвори гардероба и чекмеджетата.

— Елате и погледнете през прозореца, — каза тя.

Не мръднах.

— Не се бойте.

— Не. — Преглътнах. — Не.

— О, няма да Ви направя нищо лошо. Не искам и Вие сама да си навредите. Някога Ви мразех. Сега не ме интересувате. Вие сте нищо. По-малко от нищо.

— Какво се опитвате да ми кажете? Какво целите с това? Какво искате, госпожо Данвърс? Пари ли? В съдружие с Джак Фейвъл ли сте?

Тя презрително изсъска, когато изрекох това, знаех, че греша.

— Той беше удобен, — каза тя, — и аз го използвах.

— Той Ви е казал къде живеем.

— Нека той проси пари, нещастен глупак. Нека получи каквото може. Защо не? Това няма нищо общо с мен, защо парите да имат някакво значение?

— Тогава какво искате? Какъв смисъл има всичко това?

Внезапно седнах на копринения юрган върху леглото, краката ми не можеха повече да ме държат. Усетих, че ще заплача, бях като малко дете, жертва на капан и не знаех как да се измъкна. Не разбирах и се чувствах безпомощна, но тя не беше чудовище, беше човешко същество, защо нямаше мъничко чувство към мен и съчувствие. Стоях хленчеща и нещастна пред нея.

— Госпожо Данвърс, моля кажете ми какво искате и защо ме доведохте тук? Не разбирам.

— Наистина ли?

— Знам, че ме мразехте, защото се омъжих за Максим.

— О, не, пет пари не давах за това. Нека се ожени, за която си иска. Това не ме интересуваше. Само Ви презирах, защото се опитахте да заемете мястото й в Мандърлей.

— Съжалявам, но това беше много, много отдавна. Не можете ли да забравите? Не можете ли да оставите миналото на мира?

— Миналото е всичко, което имам, всичко, което съм имала или ще имам. Миналото е всичко за мен.

— Наистина не трябва така, трябва да си създадете Ваш собствен живот. Както направихме ние.

— Така ли? Наистина ли вярвате, че е така?

— Да — почти изкрещях. — Да, ако само ни оставите на мира. Ако ни оставите на спокойствие.

— Никога.

Вдигнах очи, стресната от отровата, изплюта от устата й с тази единствена дума. Появиха се две малки червени петна, почти точки на скулите й и очите й бяха ужасно светли.

— Как се чувствате като жена на убиец? Точно такъв е той и Вие го знаете, и аз го зная, и той го знае, и чудя се колко други го знаят. Той я уби. Той я застреля. Самоубийство? Самоубила се? Моята лейди? Никога. Независимо какво лошо е имало, какво е открил лекарят. Тя беше най-храбрата жена на света. Тя никога не би избрала пътя на страхливец. Тя ли? Тя ли?

— Не знам. Не я познавах. А излезе и решението на съда. На следствието. Вие бяхте там.

— Глупаци!

— Чухте доказателствата.

— Но не и истината. Няма значение. Ще излезе на бял свят, по един или друг начин… За това живея, разбирате, нали? За това съм живяла повече от десет години, като чаках да дойде времето ми и бях сигурна, че ще дойде. Тя ме ръководи, знаете ли? Тя е с мен, ръководи ме, казва ми. Тя знае. Моята лейди никога не ме оставя. Тя никога не ме е оставяла. От всички хора на този свят, които казват, че я обичат, въпреки че я обичаха, от майка й и баща й нататък, тя знаеше, че само една наистина я обичаше. Знаеше, че я боготворя и бих умряла за нея, ако щракне с пръсти. Тя все още го знае. Отмъщение, Дани, казва тя. Всяка нощ идва при мен. Събуждам се и тя е тук, усмихната ми шепне. Накарай го да плати, Дани, само ти можеш. Направи така, че истината да излезе наяве. Не ме изоставяй. Но тя се шегува. Да я изоставя? Има ли нужда да иска това от мен?

При следствието бях припаднала и в кулата на италианската вила също бях припаднала. Сега исках да припадна, исках да загубя съзнание, това беше единственият начин за мен да избягам от нея, от черната фигура, от белия череп с горящите бузи и очи, ужасния, непрекъснат безумен глас.

Но не можех да припадна. Само седях на края на леглото и треперех.

Накрая тя ме освободи.

Сякаш беше в някакъв хипнотичен транс, докато мислеше и говореше за Ребека и след няколко минути дойде на себе си. Каза със съвсем нормален глас:

— Когато сте готова, моля елате в столовата. Ще звънна за чая — и излезе тихо.

Не исках да остана тук, в този студен, красиво подреден мавзолей, стая, посветена на паметта не само на човек, който отдавна е мъртъв, но който никога не е бил тук, място на болна фантазия, населено с призрачни образи на въображението на една жена. Но не станах веднага да я последвам, чувствах се твърде разстроена и нестабилна.

Тя беше оставила едно чекмедже полуотворено и парче от лъскава бледокайсиева коприна се подаваше като въздишка. Чудех се дали изобщо го е носила, но не ме разтревожи, не се страхувах от призрака на Ребека, тя не ме заплашваше.

Чух чукане на една далечна врата и гласове. Станах и без да се обръщам назад влязох в другата стая, където едно младо момиче сервираше чая на малка масичка, наблюдавана строго и критично от госпожа Данвърс и това имаше вид на ежедневна битова реалност, която ме успокои и окуражи.

— Моля седнете, мадам.

Видях как момичето ме погледна. Звучеше й твърде странно, че ме нарича така, но как да ме нарича другояче? Знаех, че никога няма да произнесе по отношение на мен госпожа де Уинтър.

Чаят беше добре приготвен и топъл и жадно го изпих, но останахме да седим още малко в мълчание, защото как можех да започна нормален, лек разговор с нея след всичко, което се беше случило? Тя пиеше чая си, като ме наблюдаваше, нито една от нас не хапна нищо, кейкът остана неразрязан, кифлите изстинаха.

Исках да я попитам дали беше търсила това място нарочно, след като Фейвъл й е съобщил нашето местонахождение, исках също да кажа, че „Видях венеца, който изпратихте, имам картичката, която Вие сте написали. Изпратихте я, за да ме уплашите, нали? Защо? Защо? Казвате, че тя Ви шепне и че никога няма да се откажете, няма да ни оставите на мира, докато, докато какво? Какво ще направите? Какво ще Ви задоволи? Не сте ли направили достатъчно, като разрушихте Мандърлей? Вие направихте това, Вие бяхте, нали?“

Всички тези въпроси висяха във въздуха помежду ни, мълчанието беше наелектризирано с тях, но те никога нямаше да бъдат зададени, никоя дума никога няма да бъде произнесена. Всичко, което успях да попитам, да измърморя без предварителна подготовка, така че въпросът изненада и мен, не знаех, че щях да го задам, беше:

— Щастлива ли сте тук, госпожо Данвърс?

Тя ме изгледа съжалително, като че ли бях някой много глупав човек или малко, глупаво дете.

— Щастлива? След смъртта на моята лейди никога вече не бях щастлива, трябва да знаете това и никога не мога да бъда.

— Трябва да се опитате да си създадете нов живот, знам…

— Вие? Какво знаете? Че тя беше всичко в живота ми от първия ден, когато я видях, и така ще бъде до края. Ако не знаете друго, то знайте това.

— Да, — казах, — да, зная.

Внезапно усетих страшна умора. Мисля, че можех да легна на пода и да заспя.

— Смятам се щастлива, че съм я имала, че съм я обичала и познавала. Нищо друго не може да има каквото и да е значение.

Нямаше какво друго да се каже. Изпих си чая.

— Първис ще докара колата тук, когато сте готова, мадам.

Това ли беше всичко? Дали искаше просто да видя стаята, да ми напомни за миналото? Да пия чай следобед и отново да си отида у дома?

Изглеждаше недействително. Искаше ми се да се смея истерично, като си допивах чая срещу нея, тя седеше изправена и неподвижна, черна, слаба, втренчена. Мислех си, ти си една стара жена, самотна и нещастна, живееш в и за миналото, а ние имаме бъдеще. И виждах децата да тичат надолу по ската, виждах Максим да влиза вкъщи усмихнат с познатата си нежна усмивка.

Как можеше да попречи на това, как може тази стара жена да ни отнеме това? Усетих прилив на нови сили и решителност да се надигат в мен. Не бях вече уплашеното, срамежливо, несигурно малко същество, — бях жена, имах самочувствие и известен опит, не се страхувах от госпожа Данвърс. Яд ме беше на нея не само поради това, което се опитваше да прави сега, но и за всичко, което беше направила преди, за това, че искаше да ме обиди и унижи, да ме изпъди от Мандърлей, да ме раздели с Максим. За момент се погледнахме в анонимната столова. Не ме познава сега, ми мина през ума, тя си спомня момичето, което бях и разчита на старите ми страхове.

Изправих се.

— Госпожо Данвърс, мисля, че не разбирате колко са различни нещата сега. Вие живеете в друг свят, в друго време. Всичко се е променило.

Тя ме гледаше, очите й бяха втренчени, много лъскави. Не можех да разбера какво става в главата й.

— Моля, чуйте ме. Смятам, че е много странно и много тъжно, че живеете така, че живеете в миналото, говорите за госпожа де Уинтър, Ребека, че пазите този мемориал за нея. Не Ви ли се струва странно и на Вас? Болезнено нещо… Какво се надявате да спечелите от това? Само ще бъдете по-нещастна, не може да живеете така, не виждате ли?

— Как смеете да ми казвате какво да правя? Вие? Какво знаете? Нищо не знаете. Никога не сте я познавали.

— Не, въпреки че имам чувството, че я познавам, живяла съм в нейната сянка, живяла съм със спомените на други за нея през половината от живота ми на възрастен човек. Странно е, че не съм я познавала.

— Тя щеше да Ви презира, да Ви се смее.

— Вероятно. Да. Както правите Вие.

— Да.

— Но, виждате ли, това не ме наранява, не ме засяга. Това не ме интересува. Имам си Максим, имаме си нов дом, нов живот. Бъдеще. Сега миналото не може да ни засегне.

Смехът, който последва, беше груб, горчив, ужасен.

— Оставете ни, оставете ни на мира. Нищо не можете да направите, никакво зло. Не виждате ли, че вече не се страхувам от Вас.

Беше истина. Бях убедена. Не можеше госпожа Данвърс да ни нарани. Не беше приятно да бъда в една стая с нея, черната слаба фигура и бялото безизразно лице все още ме караха да треперя. Но вече бях изтръгнала жилото й, чувствах, че стоя над нея, както си стоях там, нещо беше станало и аз черпех кураж от това, кураж и решителност. Искаше ми се да се изсмея в лицето й.

— Сбогом, госпожо Данвърс, — казах и й подадох ръка. Тя не я пое, само продължаваше да ме гледа, но не ми беше неудобно, нито тежко, просто отпуснах ръката си и срещнах погледа й, без да мигна.

Като прекоси стаята, за да звъни и тръгна към външната врата, аз я последвах. Тя спря и без да ме гледа каза:

— Той трябва да си признае. Това ще бъде най-добре. Това иска тя да знаете, да излезе на открито и най-после да свърши. Дотогава няма да ме остави на мира, виждате. Това искам сега, за това живея. Но Вие го знаете, нали? Разбирате.

И тръгна пред мен в смълчаната, студена къща без друга дума и когато влязох в колата и бавно тръгнахме, тя продължаваше да ме гледа втренчено, бялото й лице без израз, докато завихме между големите лаврови храсти от двете страни на пътеката и я изгубих от погледа си.

Глава деветнадесета

Тази вечер не можех да вечерям и не вярвах, че ще спя, но следобедът беше ме съсипал и веднага заспах тежко от крайно изтощение, като легнах, без да се покрия, за да ми бъде хладно. Нямах никакви сънища, никакви гласове и се събудих спокойно в тишината.

Лунната светлина изпълваше стаята. Станах от леглото, отидох при прозореца, за да погледна градината и тогава си спомних Мандърлей в лятна вечер и градината след погребението на Беатрис и ми се стори, че никога дълго време не съм била спокойна, че винаги нещо ужасно ни е заплашвало или се намирах сред някаква бъркотия. Така беше и сега и се чудех дали някога ще бъде различно. Имаше хиляди причини да е така.

Не исках да остана там с часове, да размишлявам, да възстановявам отново и отново предния следобед.

Мислех си, че ще е по-добре да изляза навън, да седна в градината, която имаше такова значение за мен и където няколко седмици бях толкова щастлива.

Беше топло и тихо, но когато излязох от страничната врата на терасата, направиха ми впечатление, освен ’ сребристобялата лунна светлина навсякъде, и нощният аромат на цветята, орловите нокти, които висяха на гъсто по тухлената странична стена, и белите стебла в лехата, коритото, пълно с розови цветя при входа.

Застанах неподвижно и поемах дълбоко аромата им и не ми стигаше, изпълваше ме и ме успокояваше, а за скорошното минало също ми припомняше и сладко миришещото растение, чиито цветчета като звезди изпъкваха на фона на зелените листа по стената в Италия.

И веднага удоволствието на спомена беше нарушено от цветята там, от другите изключително красиви цветя на тревата на църквата, но сега вече бях свикнала и си мислех, че просто трябва да го приема и да вървя нататък. Една мисъл винаги водеше до друга и мислите танцуваха около мен и ме обгръщаха.

Разхождах се по пътеките, по сухата трева до една стара удобна пейка под ябълково дърво, плодовете бяха тежки и сребристи и скоро щяха да узреят и да паднат.

Вече през някои следобеди чувах шума на вършачките на полето и тежките коли по пътя в края на деня. Жътва.

Есен. Промяна в годината. Чудех се какво значение ще има и дали ще харесам зимата, когато дойде.

Седнах за малко там под красивото дърво, струваше ми се, че плувам, че се откъсвам от собственото си тяло и гледам градината. Все още бях много уморена и следобедът ми се струваше като странна халюцинация, като си спомних тъмната къща и госпожа Данвърс в красивата, кошмарна спалня, чудех се дали изобщо се беше случило или съм го измислила както дете, което си фантазира неща и така ярко се вплитат в ежедневието, че не може да различи началото на действителността и края й.

В този момент, както седях само в нощната градина, започнах да треперя от невероятен студен страх, че съм някак си обезумяла, че най-после всичко, което се случи и с което бях живяла и държах като тайна в себе си толкова дълго, се е сляло, за да обезумея. Може би аз бях като Фейвъл и госпожа Данвърс, може би очите ми изглеждат безумно и странно, може би лудостта беше започнала да личи по лицето ми.

Прекарах едната си ръка по другата. Казах си, всичко е наред, съвсем наред. Максим ще бъде тук вдругиден. Тогава всичко ще бъде по-добре.

Максим. Опитах се да си го представя и не можах.

Всички лица, които бях видяла през живота си и всички, които имаха някакво значение за мен, бяха тук, лицата на хотелските портиери и сервитьорите в чуждите кафенета, на Клариса, прислужницата и на Джак Фейвъл, и на свещеника на погребението на Беатрис, лицето на баща ми, на младия човек, който придружаваше госпожа ван Хопър. Фрит. Полковник Джулиън. И после белият, костелив череп на госпожа Данвърс и дълбоките й очни кухини и светлите, безумни, втренчени очи. Но не и Максим. Когато се обръщах към него, нямаше нищо, — мъгла, едно име, не можех да го видя, нямах представа как изглежда моят мъж.

Чу се внезапно шумолене, слабо движение във високата трева близо до храстите зад мен. Градината беше студено, непознато място, обитавано от духове.

Нищо не разпознавах. Като че ли никога не бях идвала тук. Нещо отново се раздвижи. Може да е било някаква птичка или малко животинче, но не беше, знаех, че не е.

Очаквах тя да се покаже, сянката й да падне върху тревата пред мен, да затъмни лунната светлина. Но не стана така и аз реших, че тя предпочита да не я видя и да ме мъчи повече.

Нищо не виждах, само гласът беше тук, шепнещият глас, хладен и тих и ясен като вода, която тече в мен.

„Ти не струваш нищо. По-малко от нищо. Той е този, който трябва да си признае. За това живея, за да може истината да излезе наяве. Тя ме ръководи, виждате ли. Тя знае и ми казва. Той е убиец. Как се чувствате?

Сигурно мислите за това. Да, знам, че мислите, чета го в лицето, в очите. Когато го гледате, когато го хващате в непредвиден момент. Когато сте заедно. Когато ръцете му Ви докосват. Ръцете му са държали пистолета, ръцете му са били покрити с нейната кръв, ръцете му са вдигали тялото й в лодката. Неговите ръце. Чакала съм толкова дълго. Толкова съм уморена. Тя не е. Тя никога няма да се умори. Ще чакам завинаги. Дани, каза ми, ти трябва да ми помогнеш. Помагам й. Сега й помагам. Ще излезе наяве, разбира се, че знаете, че трябва. Наистина ли смятате да се върнете и да преживеете тук щастливо и необезпокоявани като невинни хора? Да се радвате на тази прекрасна къща. Много красива, но не като Мандърлей. Да имате деца тук и да ги отгледате, без да знаят истината, като се преструвате, че миналото не е съществувало. Разбира се, че не. Никога няма да се примиря.

Никога няма да Ви оставя на мира, докато не направя каквото тя иска. Да ни стане леко. След това ще се свърши и за Вас.“

Гласът продължаваше да шепне и аз седях и го слушах в студената лунна светлина и нито можех да си запуша ушите, нито да се махна. Тя си отиде и накрая ме освободи, както направи преди това. В главата ми настъпи тишина, градината беше пуста. Върнах се в леглото си и спах като мъртва до появата на слънцето.

Все още беше рано, очите ми тежаха, когато телефонът звънна.

— Максим взе първия влак, — каза Франк Кроулей. — Реши, че ще тръгне, щом веднъж беше решил и не дочака да ти се обади сам. Гласът му звучеше весело, старият Франк, на когото може да се разчита, просто ми се доплака като го чух.

— О, Франк, благодаря ти. Помислих си, не, няма значение.

— Всичко наред ли е?

— Да, да, разбира се.

— Звучиш разтревожена. Нещо случило ли се е?

Защо не му казах? Нямах на кого да се доверя, не познавах друг, който щеше да разбере веднага тревогата и нюансите в тази история. Имах голяма нужда да му кажа, главата ми тежеше от страхове и мисли, и шепнене, и спомени, които се въртяха вътре, а ако кажа на франк, това ще ме облекчи, той ще каже точно това, което трябва, веднага ще знае какво трябва да направя. Франк беше скала на доверие и здрав разум. Беше мой приятел в Мандърлей, когато бях объркана и изплашена, беше ми разказал за Ребека, беше мой поддръжник, винаги на моя страна. Нямах друг човек, към когото да се обърна и все още нямах. Знаех, че трябва да му кажа.

Но не направих това.

— Дълго време съм била сама, — казах. — Радвам се, че Максим ще си дойде тази вечер. Няма нищо друго, съвсем нищо лошо.

Целият този ден бях сама. Дора изпрати съобщение по Нед, има абсцес в зъба и трябва да отиде в Харбърг и той беше зает в най-отдалечения край на градината, едва го виждах. Никой не се обади по телефона, в пощата нямаше нищо за мен, занимавах се с това-онова, нещастна, без да свърша нищо. Все още беше горещо, но сега нямаше слънце, тежки, задушни облаци с цвета на мед се носеха от хълмовете и висяха над къщата. Комари летяха в малки облачета над езерото под дърветата. Чувствах се като в безвъздушно пространство, нервна, изпълнена със страх, но нямаше гласове, нито шепнения, никаква сянка или стъпка по тревата.

Съвсем внезапно си казвах, че всичко това са глупости. Тя е луда, каква магия може да направи? И отидох горе, за да се преоблека, като се ровех из гардероба си от скромни, практични вещи, за да намеря нещо, което мислех, че Максим харесва. Спомних си леките коприни и шалове, камарите скъпи, красиви дрехи, но не със завист — какво добро й бяха донесли, бяха ли я направили любима и щастлива, какво значение имаха сега, освен за обезумялата стара жена.

Стоях и бавно огледах стаята, беше спокойна, помислих си, приятна, скромна стая, пристан, създаващ чувство за сигурност като самата къща и изглежда, че ме е очаквала да изляза от трескавите бълнувания с безумното си поведение. Но не беше виновна и къщата знаеше това и ме прие като някое непослушно, капризно дете, което има пристъпи на избухливост.

Облякох една кремава ленена рокля и си вързах косата назад и като се огледах в огледалото на тоалетката, забелязах бели коси на слепоочията. Започнах да ги бутам навътре, но те не можеха да се скрият, а после си помислих, че няма значение. Имаше и нещо друго. Бях все още твърде млада, но с няколко години по-възрастна от Ребека и ми дойде наум, че това е нещо като победа.

Тя нямаше бели коси, си казах, и за секунди си спомних образа й в снимката и не усетих нищо друго, освен някакво съжаление.

Къде беше Ребека? Мъртва. Никъде. Не знаех, това беше една мисъл, която никога не ми беше идвала наум.

Не бях задълбочена и не задавах подобни въпроси, но сега си спомних, че като дете и като момиче и после като стеснителна млада жена, която срещна Максим, младоженката, която пристигна в Мандърлей, страстно влюбената, объркана жена беше потисната и се страхуваше от всичко — от местата, от хората, от спомени, видях ги всички в редица, един изчезва, за да се появи друг. Те водеха до тук, до тази жена с начало на побеляваща коса, която гледа от огледалото. Те бяха тази жена. Аз. И не бяха, бяха привидения и бяха изчезнали. Къде? Къде? Не бяха мъртви като нея, но не съществуваха повече от малкото бебе и прохождащото дете, каквато съм била някога. От колко личности сме съставени, като матрьошки скрити една в друга?

За момент страшно се изплаших, защото бях изгубила контакт с човека, когото познавах от толкова години, спокойната, безинтересна, солидна влюбена жена, която беше така доволна, че живее в изгнание, изключително предана, без да има тайни, не познаваща сенки, не чуваща никакви шепнещи гласове. Трябваше ми, нужни ми бяха нейната сила и спокойствие, необходимо ми беше да се облегна на нея и да й се доверя. Бях се променила и продължавах да се променям, но не си спомнях добре как беше започнало това, нито разбирах защо.

Но после чух един кос да бие тревога, като се стрелна в храстите от далечната страна на градината и скърцането на гуми на кола по пътеката и след миг бързите стъпки на Максим и гласът му, който ме викаше. Тези звуци ме окопитиха и дойдох на себе си и се затичах по коридора и по стълбите към него в хола, където той стоеше и гледаше към мен.

Глава двадесета

Кобетс Брейк беше почти затворена в легена си с дърветата, но на едно място имаше отвор в малка гънка на хълма. Беше на западната страна, в далечния ъгъл на кухненската градина и когато дойдохме тук за първи път, имаше само една буренясала пътечка, която водеше до заграждение от буки. Много пъти стоях там да се наслаждавам на неочакваната гледка на сребърната църковна стрела, която в определено време на деня се огряваше от слънцето. Най-хубавото беше, че вечерно време изглеждаше, че се отдалечава във виолетово-синя мъглица, като се слива със смрачаващото се поле и небето и през последните месеци особено се привързах към това тихо ъгълче на градината. Като разглеждах стари книги и списания вечерно време, тъй като се опитвах да уча колкото се може повече, нарисувах едно планче няколко пъти, преди да го дам на Нед. Той беше изчистил земята и засадихме малко дървета зад вратата на стената, която водеше към градината на кухнята, в дъното на горичката посадихме редица орехови дръвчета, като вързахме върховете им, за да се оформи арка.

Брястовете бяха отсечени и една малка вратичка от сплетени клони ги замести и може би следващото лято щях да поставя там пейка, за да мога да отивам през горичката под ореховите дървета и да седя и се наслаждавам на гледката на сребърната игла през процепа между хълмовете. Засега няколко дънера с една дъска помежду им изпълняваха тази служба.

Гордеех се с тази част от градината, обичах я, защото си беше моя и я ценях, защото осъществих идеята си, не я бях наследила от никой друг. Никога не бях изпитвала такова усещане на удоволствие и притежание преди, въпреки че знаех, че не е нещо много в сравнение с останалите великолепни части на градината.

През есента Нед и аз щяхме да посадим стотици луковици под дърветата, той дори беше открил един стар поток, който се появи изпод някакви камъни и се чудеше дали не ще можем да го докараме на повърхността отново и да изградим канал за него.

Беше най-красивата вечер, краят на деня беше най-приятен сега, когато задухът на въздуха през късното лято изчезваше и се появяваше сладостта и лекият аромат на мъглица под дърветата. Взехме си питието с нас през градината към ореховата пътека и скамейката.

Максим ми разказваше за Шотландия, за риболова с Франк, за момчетата, как изглеждаха сега плановете за бъдещето и аз го слушах и бях много спокойна и безразлична, като че ли беше някой непознат.

Този Максим, когото срещнах преди толкова години, ми изглеждаше градски човек, светски човек на хотелите и Лондон и хайлайфа и дори когато бяхме в Мандърлей, той пак изглеждаше такъв. Много го интересуваше кройката на ризата му и откъде е купен кремът му за бръснене и дали пощата е пристигнала точно навреме. Тогава се страхувах от него, разтревожена от неговите навици и принципи и въпреки че никога не беше предявявал невъзможни изисквания към мен, винаги изпитвах страх и треперех да не би всеки момент да ги предяви, а аз да не мога да ги изпълня.

Но сега всичко се беше променило и през годините на нашето заточение той се беше променил пред очите ми, — съсипан и загубен, напълно зависим от мен, от моята сила, привързаност и близост. Бях свикнала с това, обичах го и бях щастлива с този нов Максим и не се тревожех, щом като следвахме нашата сигурна, добре премерена рутина.

Сега като го гледах седнал до мен, разбрах колко много отново се беше променил; имах нужда от Кобетс Брейк, първа я видях и обикнах и страстно пожелах, моя мечта беше да дойдем тук.

Така изглеждаше, така ми се струваше, а и Максим беше преобразен от нея. Сега беше извънградски човек по различен начин, започна да опознава и обича дълбоко и интимно това място, тази земя, тази част от Англия.

Обикаляше полето и се вглеждаше в горите и храстите, разбираше вече от растения и животни, познаваше арендатори на земя, беше станал владетел на имение, нещо, което дълбоко го ангажираше и беше изоставил отношението на феодал към Мандърлей.

Изглеждаше по-млад, загорял от дълго стоене на открито, почти загубил старата си градска патина, въпреки че все още добре се обличаше поради вроден вкус към най-хубавите плажове и кройки и стил, изглеждаше винаги елегантен без усилие, нещо, което аз никога не можах да постигна.

Седях, пиех си своето шери, слушах го и го гледах и след малко настъпи тишина и едва чувах слабия далечен тенекиен звук от църквата, когато отброяваше часа.

Усмихвах се и се съгласявах, като го приветствах с добре дошъл, а това, което се беше случило в негово отсъствие, затворих много дълбоко в себе си. Той нямаше никога да узнае от мен, че тя е била тук и е хвърлила черната си сянка върху тревата и е отровила въздуха и ме беше ужасила с безумието си така, че никога вече нямаше да имам същото отношение към къщата, а само към това ъгълче зад горичката, в края на ореховата алея.

То беше мое, — не дойде тук, нито го видя, нито го знаеше. Не можеше да го развали.

— Нещо не е в ред — каза Максим.

Вьздухът внезапно застудя, а аз бях без палто. Бавно се върнахме към къщата.

— Мислиш ли, че Франк ще дойде?

За това разговаряхме, Кроуелови щяха да дойдат за няколко дни през септември, за да видят Тинът Фарм, свободната ферма, която Максим възнамеряваше да им даде. Имаше нужда от Франк, имението беше твърде голямо за него и той не можеше да се справи както трябва.

— Чудесно ще бъде, ако са наблизо, ще имам чувството, че увеличаваме семейството.

Той спря пред мен, гледаше ме, очите му насочени към лицето ми, ръцете му — на раменете ми.

— Не можеш да ме измамиш, нито да скриеш нещо от мен, нито да ме излъжеш, знам, че нямаме тайни един от друг.

Не можех да говоря, само си мислех за малките тайни, които бяха започнали да се трупат, откакто се бяхме върнали. А също така и преди, преди.

— Какво е станало? Погледни ме. — Говореше по стария си рязък, отривист начин, който познавах от преди. — Познавам те твърде добре. Мислиш ли, че съм забравил? Знам, че имаше сенки, тревоги, дори страхове. Лежал съм буден до теб дълги нощи и съм знаел и виждал разстроените ти очи. Ти си много мила и добра и се опитваш да бъдеш весела и да го криеш от мен. Когато бяхме в чужбина, много се стараеше и аз винаги го забелязвах, винаги го знаех.

Усетих, че сълзите започнаха да парят очите ми, исках да се облегна на него и да му разкажа всичко, всяка подробност, всички минали дребни страхове, — да призная какво се беше случило от времето, когато намерих венеца, за Джак Фейвъл и госпожа Данвърс, а най-вече за ужасните шепнещи гласове. Усетих ръцете му да ме докосват и добре ги познавах, ръцете, които бях наблюдавала, когато държат кормилото на колата и когато белеха мандарина, или когато държаха пилата за нокти, или почиваха на перилото на кораба, — ръцете, чиято форма можех да си представя и които така много обичах, които означаваха за мен Максим, дори повече от очите или устата, от гласа му или от формата на главата му.

Но не можех да успокоя гласа, злобен, коварен, разстройващ, който ми шепнеше за същите тези ръце.

— Уморена съм, — казах. — Беше така горещо. И ми беше неприятно, че не си у дома.

Обърнах се и влязох през вратата.

Защо не му казах тогава? Сега зная, че точно това трябваше да направя без каквито и да било въпроси. Той нямаше да се ядоса, беше достатъчно силен, вече не се страхуваше от миналото, нямаше нужда аз да го предпазвам. Беше се оправил. И все пак нищо не казах.

Срамувах се и бях объркана и се бях отдалечила от него, а когато влезе в къщата след мен, започнах да му задавам още въпроси за Кроеулови. Той отговаряше кратко, преди да отиде в кабинета си и затвори вратата.

Изпуснах момента. Тихо носех тайните си, а те бяха жестоки, тежки, горчиви.

По-късно, когато си легнах, Максим застана при отворения прозорец. По скатовете над къщата малки бухалчета летяха по дърветата, като издаваха кратките си остри писъци.

— Дано вали — казах.

Той не отговори. Отидох и застанах до него, като погледнах навън, но той не ме докосна, нито се обърна към мен. Бях учудена като усетих ново, различно отдръпване, не знаех как да се справя с него. Аз бях виновна, бях скрила нещо от него и понеже той го усети, беше дълбоко засегнат.

Не. Беше нещо друго. Усещах, че ако някой ни хване и притисне по-силно в мрежа от сложно преплетени невидими нишки, каквото и движение да направя, за да ги скъсам или да ги изгладя, ще ги затегне по-силно.

Лежах до Максим дълго време, нещастна, уплашена, като слушах бухалите и не можех да заспя.

Но на закуска той вдигна очи от вестника и каза:

— Времето ще се задържи. Може би трябва да дадем едно парти.

— Парти? За какво? Какво парти? Защо?

— Мило момиче, няма нужда да се паникьосваш. Ще имаш случай да си покажеш градината.

— Няма какво да показвам, сега не е в най-добрия си вид и при това едва съм почнала да я оправям.

— Има ли значение? На мен ми изглежда чудесна, спретната е, има цветя. Хората ще й се възхищават.

— Какви хора?

— Съседите, хората наоколо, не можем да бъдем отшелници и понеже купуваме земя и увеличаваме мястото, всеки ще се интересува и това е естествено, важно е да сме в добри отношения с местните хора. Батърлеви като че ли познават всички, попитай нея кого да поканим. Вече познавам някои, разбира се. И нека малко да разпрострем мрежата, има много села наоколо.

Да, знаех, знаех. Не исках да мисля за това.

В Мандърлей имаше безкрайни взаимни гостувания със съседите, половин графство ни беше посетило и партитата бяха нещо очаквано. Ребека даваше партита, беше известна с тях. Спомних си единственото мое парти като господарка там: маскеният бал, когато направих такава ужасна грешка.

— Мислех, че ще си бъдем на спокойствие тук, — казах. — Ти никога не си харесвал много цялата тази шумотевица. Каза, че искаш да се върнем и…

Прехапах устната си. Да се скрием? Не можех да кажа това. Но той много се променяше, връщаше се към старото, си помислих, в много отношения ставаше познатият уверен Максим, който знае точно какво иска и как да го постигне. Времето, когато беше загубен и свит, беше завинаги отминало. Искаше ми се да се върне, защото само този Макс от годините на нашето изгнание ми беше много близък.

— Нямам предвид нещо голямо, просто нещо градинско. Напитки, можеш да се погрижиш за това, нали? От това имаш нужда.

— Какво искаш да кажеш? Нещо да ме занимава ли? Нещо, с което да прекарвам времето си?

— Не, не това.

— Аз съм напълно щастлива.

— Вярно ли?

— Да, Максим, да, да, какво става? Защо се караме? Никога не спорим, никога не се караме.

Той отиде при вратата.

— Понякога да си напълно щастлив не е достатъчно, — каза той и излезе.

Станах и погледнах празната му чаша и кората от ябълка в чинията му. Не разбрах какво иска да каже.

Всичко беше странно и различно и не знаех защо, нито какво да правя.

Нещастна отидох да телефонирам на Банти Батърли за нашите съседи.

Глава двадесет и първа

Но това щеше да бъде моето парти. Щях да го планирам и организирам и подготвя, никой нямаше да ме измести. Щеше да бъде чудесен ден, защото аз щях да го направя такъв. Като разбрах това, почувствах се съвсем различно, започнах да го очаквам и веднага сенките се отместиха и нямаше повече, никакви шепнения.

Когато Максим заговори за първи път за това, веднага си помислих за бала в Мандърлей и бях ужасена, вечерта се превърна в поредица от картини, които бяха заседнали в съзнанието ми, оглеждах ги и себе си сред тях и като че ли сърцето ми спря.

Но онова нямаше нищо общо с мен, беше богата, екстравагантна история, каквато не обичах, нито желаех, а беше такава, Бог знае защо, поради не особено ясна причина. Сигурно беше, че никой от нас не го желаеше. Беше традиция и задължение, като че ли Мандърлей беше за това, хората го очакваха.

Това беше върхът на лятото за всички нас в тази част на света, една досадна дама беше казала „на всички ни липсват веселбите в Мандърлей“. Тя имаше предвид баловете и партитата на Ребека, в които се проявяваше и затова хората я обожаваха. В това тя беше майстор. Партито беше нейно хрумване и на госпожа Данвърс и на прислугата и в отсъствието на Ребека нещата не бяха по-различни. Аз нямах нито участие, нито думата в това. Сега виждам, че ако бях искала, ако бях настоявала да съм в течение на всяка подробност за плановете и провеждането им, ако бях взимала решение по тези въпроси или за промяна, може би щеше да ми е приятно, поне преди тази ужасна история с костюма ми, капана, към който госпожа Данвърс злоумишлено ме водеше. Но се страхувах от всички, дори от хората, които носеха столовете и всичко се понесе като река, а аз стоях безпомощна на брега и наблюдавах.

Сега в никакъв случай нямаше да има подобно нещо, в годините толкова скоро след войната щеше да изглежда неприлично и не на място. Максим нямаше това предвид. Нямаше да има нито омари, нито шампанско, никаква духова музика, нито фантастично осветление по дърветата, нито специално построен дансинг, никакви ракети, никакви маски. Тогава групи от работници в имението оставяха обикновената си работа седмици наред и се занимаваха с това, прислугата говореше и мислеше само за това.

Но тук нямаше такива работници, освен истинските фермери и техните работници, които постепенно също ставаха арендатори, а ние нямахме много прислуга, имах Дора и Нед и някое друго момиче от селото и госпожа Пек, когато имах нужда от тях. Кобетс Брейк не беше Мандърлей, не беше никак внушителна, беше обичана и поизносена, стара и красива и не принадлежеше на половината графство.

Излязох навън и се покатерих по ската и седнах на тревата, като гледах надолу. Госпожа Данвърс беше я затъмнила само за кратко време и сега тя лежеше отново в светлина и ми беше напълно възвърната.

Започнах да правя планове за партито без настроение, защото не можех да измисля повече причини срещу идеята на Максим. Но с течение на времето отидох да посетя няколко пъти Банти и тя дойде два пъти при мен, започнах да изпитвам удоволствие, стана ми приятно, беше едно предизвикателство. Най-сетне това ще бъде мое парти.

Щеше да бъде градинско парти, към края на следобеда. Ще има маси колкото можех да намеря и наема, поставени под дърветата, на терасата, на моравата. Столовата и малките приемни в къщата също така щяха да бъдат отворени, по-възрастните хора можеха да си пият чая и да седят удобно на хлад, защото щеше да бъде горещо, сигурна бях в това, дългите и горещи златни дни се влачеха и нямаха край. Но нямаше да каня само възрастни хора, казах на Банти.

— Искам и младите, помолете Вашите момичета да дойдат и да доведат приятелите си, ще накарам Нед да се погрижи за стария тенис корт, ще го окоси и ще се опита да закърпи мрежата и могат да играят крикет също, намерих един стар комплект в мазето, ще то изчистим.

Искам да има млади хора, да се смеят и да се забавляват.

Ще има чай в кухнята и под навеса отстрана на къщата, хубав старовремски чай, както хората очакват, сандвичи и сладки, кифлички и кейк, малини и сметана.

След това за тези, които останат да се радват на последните слънчеви лъчи, ще има напитки.

Единствената украса, която планирах, бяха много цветя във вази, кани и купи по всички маси и из цялата къща. Банти обеща да донесе каквото може, а също така Дора и Нед, обикновени цветя, не снобски, фалшиви цветарски украси.

— Вие сте чудесна, — каза Банти. Лицето й светеше и добавяше още имена в списъка, които й идваха наум.

Разчитах почти изцяло на нея да ни доведе подходящи гости.

— Не сме имали каквото и да е парти тук от преди войната, ако не се смятат обикновените жътвени тържества и други подобни. Последното събиране беше когато се омъжи момичето на семейство Къркли и имаше танци… в стария обор и също така камбаните забиха посред нощ. Сигурно ще падне голяма веселба — Вие сте чудесна.

Така че никой не сметна, че е само задължение.

Това означаваше, че ще бъдат благодарни и ще им е приятно да дойдат, а при това нямаше да похарчим много, тъй като в общината казаха, че нищо особено не се очаква от нас, Кобетс Брейк не беше Мандърлей и никой нищо не мислеше за де Уинтърови тук.

— Прав беше, — казах на Максим сетне. — Радвам се, че се сети за това парти.

— Добре, — той не вдигна очи от книгата си.

— Просто съм учудена, това е всичко. Така се тревожеше, че хората ще задават въпроси, за, за…

— Да.

— Никой не пита нищо.

— Не.

Излязох. Не можех да се докосна до него, разговорът беше безсмислен.

Но ще се радвам на партито, трябва. Казах си, че това ще е едно добро начало.

И така изглеждаше. Времето продължаваше да е хубаво, цял ден работихме на слънце, — Дора, сестра й, госпожа Пек, Нед. Изнесохме маси и столове, наети от общината и ги наредихме и покрихме с току-що изпрани покривки, имаше цветя в кофи и мивки, огромни букети от хризантеми, треви, букови листа, последните рози.

Всички бяха весели, смееха се, правеха шеги, всички се стараеха партито да бъде успешно и аз бях в центъра, като исках това, предлагах онова, работех заедно с тях, идваха при мен за разни неща, да питат какво да правят.

Виждах смисъл във всичко, за разлика от липсата на каквото и да е мое участие в Мандърлей.

Максим прекара извън къщи част от сутринта, но точно преди обеда, който щеше да се състои от една салата, дойде при мен в градината.

— Изглеждаш доволна.

Отместих косата от очите си.

— Много е приятно, — отговорих. — Така ми харесва. Възразяваш ли?

Погледнах го.

— Какво има? Нещо лошо ли?

Четях го в очите му, но не знаех какво е.

— Всичко ще бъде наред. Всички ще бъдат внимателни.

— Разбира се.

— Максим?

Леко ме погали по лицето с гърба на дланта си.

Какво имаше? Какво? Взех ръката му и я задържах. Не, исках сенки между нас.

— Да сложа ли още една маса на терасата, госпожо де Уинтър. Дора казва, че в кухнята няма място.

Отново партито ни завъртя, денят предявяваше своите изисквания.

И в края на краищата, заслужаваше си, мислех си, че е най-хубавият ден, като обикалях наоколо преди партито да започне, щеше да бъде отлично. Слънцето все още топлеше, но с мекота. Когато прекосих градината под дърветата, под арката от рози, тревата пружинираше под краката ми, където Нед я беше окосил и се носеше слаб, сладък и носталгичен аромат.

Всичко беше в очакване като че ли щеше да започне някаква пиеса. Всичко беше недокоснато, спокойно.

Покривките бяха опънати, столовете опрени на тях, палките за крикет и топките за тенис бяха на място в очакване игрите да започнат. Излязох пред кухненската врата и при дърветата от ореховата пътека, където имаше шарена сянка и когато вдигнах ръката си, за да отместя един клон, светлината заигра като вода напред и назад по земята. Пред себе си видях зеленото поле и иглата на църквата в рамката на последната арка, починах си за малко там, усетих, че се освобождавам от някаква нервност и тревога. Разбрах, че съм възбудена като дете. Нищо лошо няма да се случи, няма да има ужасни грешки, всички ще дойдат и ние ще ги посрещнем, а също така къщата и градината. Ще им създадем голямо удоволствие.

След малко трябва да се върна, след малко първата кола, гласове и хора ще се появят. Но точно сега чаках в тишината под орехите и никой не дойде да ме търси, никой не се тревожеше, че съм тук. Ако избягам сега, внезапно си помислих, никой няма да забележи, всичко ще продължи, както си беше запланувано, без мен. Но това не беше вярно, както не беше вярно за бала в Мандърлей. Там бях случайно във всичко, там нямах свое място, нямах значение. Тук бях в центъра.

Това беше мое.

От далече чух някой да вика, тракането на чинии, но продължих да чакам, не се помръднах. Стоях права, като задържах спокойната минута за себе си, исках светът да спре тук, точно тук. Но после, като се обърнах наоколо, видях децата тихо да идват под ореховите дървета към мен, с протегнати напред ръце, лицата им, светещи в очакване.

„Ела с нас“, казваха, „ела“.

И тъй, тръгнах като обърнах гръб на полето и на сребърната стрела, под ореховите дървета и през вратата влязох в градината, където гостите бяха започнали да пристигат.

Каквото и да си спомням през всичките тези години, не мога да забравя този чудесен ден, безупречен във всяко отношение, докато дойде краят. Толкова много народ, толкова много смях и разговори на слънце, толкова много радостни лица, обърнати едно към друго и към нас, и младите, които бяха дошли с Батърлеви удряха топките за тенис и тичаха да ги вземат, когато прехвърчаваха през дупките в старата ограда. Спомням си ударите на топките по ракетите и по-тежките удари при играта на крикет, вълните от ръкопляскания. Слънцето грееше и се придвижваше и виолетови сенки пълзяха по скатовете, но ние всички бяхме на светло и така щеше да продължи с часове.

И внезапно, много естествено, Максим и аз се приближихме един към друг и си помислих, че няма нищо лошо, че всичко е плод на моята тревога и въображение. Разхождахме се сред хората по отделно, като ги приветствахме, разговаряхме, смеехме се, запознавахме се, но от време на време се събирахме и разхождахме по тревата, хванати за ръка или под ръка за малко и нямаше никакви сенки, нищо, освен любов и лекота помежду ни.

Имаше един момент, който сега си спомням и ясен като картина в рамка пред мен, един момент, когато бяхме заедно и аз ги виждам всички около нас, спрели, замръзнали във времето. Дора излиза от кухнята и носи поднос, отрупан с бели чаши и чинии. Нед след нея с тежък чайник с вряла вода, една жена, която си оставя чашата, един човек, който вдига ръка, за да откъсне увехнала роза, Банти Батърли на края на тенис корта държи ракета и се готви да играе, смее се, главата й извърната назад. Максим усмихнат поднася запалка към цигарата на някакъв мъж, виждам ясно извивката на врата му.

Тревата е бледа на повърхността, сламена, където е много суха, а къщата се издига над всичко и комините, подпорната стена, масите и прозорците и розово-червените стени, — всичко като част от пиесата, която се играе в градината.

Момчетата са някъде наоколо, играят на криеница, ритат топка, малкото под масата, недалеч от тях. Само че не се виждат. Но най-ясно виждам себе си в сърцевината на всичко, в кремавата ми ленена рокля, — това, което най-вече си спомням, е усещането за радост и любов и гордост и дълбоко удовлетворение. Отново го усещам отдалеч като стар парфюм, затворен в шише и отново отворен. Когато изпитвам леко същото чувство, пак се връщам там, при този последен, безупречен ден, преди зловещия му край.

Някой се раздвижи, калейдоскопът се разтърси и светлите парчета образуваха различни фигури. Слънцето блесна в един прозорец и стъклото пламна в ярко меденочервено.

Банти стоеше на няколко крачки от мен, така че чух ясно гласа й.

— Боже, Господи! Старата лейди Бедоу пристига. Това беше хитро от моя страна. Тя почти никога не отива никъде сега, но обича да е в течение на нещата. Наистина можете да сметнете, че това парти е успешно!

Разбрах в следващия миг, преди да погледна към тях, както вървяха бавно под арката и влязоха в градината, въпреки че името и адресът й ми бяха непознати, когато ги преписвах от списъка на Бенти, но почти всички ми бяха непознати.

Разбрах за един миг, появата й беше шок за мен, но не се страхувах вече и все пак видът на високата черна фигура, която бавно се приближаваше, ме караше да изтръпвам както преди, имах същото неприятно усещане на безпомощност, което никога нямаше да ме напусне. Но също така бях сигурна, че каквото й бях казала в нейната гостна онзи следобед, беше вярно. Виждах я такава, каквато беше, една особена, стара, тъжна, безумна жена, загубила усет за действителността и без никаква власт над мен.

Но Максим не знаеше това. Максим не знаеше, че бях я видяла, важно беше как нейното присъствие ще му се отрази, какво ще си помисли и какво ще почувства, — това беше единствената ми грижа и тя ме завладя напълно.

Виждах тъмната й сянка да пада върху осветената от слънцето трева. Максим идваше от обратната страна. Не смеех да погледна лицето му, знаех как ще изглежда, — опъната маска със свити устни, учтив, под пълен контрол, нищо не издава. Един или двама души се оглеждаха към нея с тази много възрастна дама, която се държеше за ръката й, изглежда, че се образува някакъв празен кръг на мълчание, тишина и студ наоколо.

Изтичах да поднеса стол, да почистя масата.

— Добър ден, господин де Уинтър. Дойдох с лейди Бедоу, много й се искаше да се запознае с Вас. Познава тази къща много отдавна. Може би трябва да говорите по-силно, тя не чува много добре.

Тя се огледа наоколо и усетих очите й върху лицето ми, втренчени и бляскащи от дълбоките очни кухини на черепа й. Прочетох весела искрица в тях.

— Добър ден, мадам. Колко приятна и красива е градината, въпреки че много цветя са увехнали от последното ми посещение тук.

Усетих как Максим се напрегна, но не ме погледна.

Беше взел възрастната дама под ръка и й помагаше да седне, като й говореше учтиво нещо, а госпожа Данвърс остана права като черна врана, с ръце, кръстосани отпред. Изтичах до кухнята, за да взема топла вода, пресен чай, хвърлих нещо за ядене в една чиния, ръцете ми трепереха толкова, че я изпуснах и трябваше да я напълня отново. От нищо не се страхувах, освен от реакцията на Максим.

— Добре ли Ви е, госпожо де Уинтър? Толкова сте бледа, нещо случило ли се е? — Дора се беше навела и весело чистеше пода.

— Благодаря, съжалявам, Дора, съжалявам, просто, няма нищо…

— Голяма чест е за Вас, щом тази лейди Бедоу е дошла.

— Да, да, така ми казват.

— Никога не излиза, от години не е излизала. Ето, изчистих го. Позволете ми. Ще се изгорите с врялата вода. Седнете за минутка, преуморила сте се, това е, толкова работа по подготовката и след това възбудата и слънцето. Позволете да Ви сипя една чаша чай, а Вие просто си починете тук за малко. Всичко върви както трябва, няма да им липсвате.

Седнах, както ми каза, благодарна за приятелското й внимание и я оставих да бърбори, като ми подаде чая и пренареди нова храна в чиниите и след малко отпуснах глава на ръцете си да отдъхна. Тя беше права. Бях уморена, но усещането за умора и слабост в краката и странната лекота в главата нямаха нищо общо с някаква истинска умора, те дойдоха заедно със страха, шока и лошото предчувствие. Чудех се какво ли прави Максим, какво ли говори, най-вече какво ли мисли. Нищо друго нямаше значение.

— Изпийте това, докато е топло, мисля, че не сте хапнали нищо, нали? Занимавахте се с всички други. Е, така е винаги на парти. Вземете тези сандвичи с яйца, направих ги току-що.

— Благодаря, Дора. Чудесно се чувствам. Само внезапно малко уморена, както казвате.

Погледнах белия хляб с влажно яйце да се подава отстрани, внезапно ми стана много лошо и щях да стана и отида горе, но чух Максим да говори на вратата.

— По-добре е да излезеш, нали? — каза той с леден глас.

Не смеех да го погледна. Представях си лицето му, виждала го бях преди, последния път, когато имахме парти и тя го беше развалила по друг начин, но точно така съзнателно и напълно. Сега нямаше радост в деня, никакво удоволствие, всичко беше счупено и парчетата се търкаляха наоколо. Трябваше да го преживеем, това беше всичко. Няма да е за дълго. Те ще си отидат, тя ще си отиде. След това аз ще остана сама с него, след това аз ще трябва да давам обяснения. Какво да кажа? Какво имаше да му казвам?

Дора ме наблюдаваше, забелязах смущение и тревога в лицето й. Никога не беше чувала Максим да ми говори така, не беше виждала нищо, освен обич и добри отношения помежду ни. Опитах се да се усмихна, за да я успокоя. Казах:

— Ще питам Максим кога трябва да сервираме напитките, сигурно много хора ще останат, всички изглежда се веселят.

И така беше. Видях го като излязох, отново навън.

Слънцето беше се наклонило още малко, късният следобед преминаваше във вечер, усещаше се във въздуха.

Играта на тенис привърши и само двама души играеха на крикет. Всички останали седяха по масите или на шезлонгите, като разговаряха тихо, или се разхождаха, някои отиваха към градината при кухнята и ореховата пътека. Изглеждаха така спокойни, помислих си, като че ли беше хотел и бяха заплатили, за да останат тук, мястото им принадлежеше. Това ме подразни ужасно, но нищо не можех да направя.

Отидох при Максим край една група от хора. Той говорене учтиво за нещо във връзка с фермите, с възвръщането на земите в добра форма. Нищо нямаше да разберат от лицето и гласа му, беше толкова приятен, толкова естествен. Познавах лица, но не ги свързвах с имена, усмихвах се на всички наоколо. Бях домакинята, всички ме виждаха, трябваше да се държа прилично и това малко ми помогна.

— Мислех дали трябва да сервираме питиетата. Дора и Гуен разтребват нещата за чая.

— Ще се погрижа за това. Всички ще получите по нещо, разбира се.

Той се усмихваше, както и аз, и всички отвръщаха с усмивка, виждах устните им да се движат, чувах приятни възгласи на одобрение. Искаше ми се и не ми се искаше да си отидат. Исках да докосна Максим за сигурност, да му кажа нещо, което да обясни всичко. Да бъда сама с него в градината и не исках. Исках никога да не се беше случвало.

— Сигурно се гордеете с всичко това — чух я да казва с най-сладък тих глас. Безшумно беше дошла през тревата и стоеше много близо до нас, подушвах слабата миризма на мухъл от дрехите й. Тя стоеше неподвижно, очите й втренчени в нас, ръцете й, костеливи и бели върху черната рокля. Защо винаги черно, исках да й изкрещя, защо?

— С време ще стане такъв чудесен дом за вас.

Тя леко се извърна. Хората наоколо, около десетина бяха като омагьосани от нея, а също така и учудени.

Никой не намери какво да каже, само чакаха, мълчаливи, учтиви и слушаха.

— Разбира се, нищо не може да замести Мандърлей. Господин и госпожа де Уинтъридват от една фантастична къща, има доста години вече, имах привилегията да бъда там тогава. Сигурна съм, че сте чували.

— Госпожо Данвърс…

— И за трагедията там. Всички са чували за това, нали?

— Да, сега като споменахте името Мандърлей. Мандърлей струва ми се, че си спомням нещо… — Един дебел мъж с жълта белота на сините си очи. Искаше ми се да го удуша.

— Да, беше известна… в онази част на света, струва ми се, че господин и госпожа де Уинтърще се съгласят с мене.

Тя се обърна леко, за да погледне Максим, видях лицата и на двамата в профил, кожата много опъната върху костите, очите им пълни с ненавист. Усещах се омекнала и слаба, като нещо безпомощно и аморфно, попаднало между скали. Можех и да не съм там, те не ме виждаха, нито ме забелязваха, сега нямах никакво значение.

— При тези обстоятелства смятам, че имате голям късмет, че сте намерили щастието си тук. Дано продължи.

Настъпи странно мълчание. Никой не се помръдна.

Погледнах лицето на една жена в червена рокля и видях как очите й избягват да гледат госпожа Данвърс, разбрах, че се чувства неудобно, но не знаеше защо.

Максим като че ли се превърна в камък. Аз бях между тях, като знаех със сигурност сега, че по някакъв начин тя ще успее да направи каквото е възнамерявала и каквото смяташе, че Ребека възнамерява. Тя щеше да ни унищожи.

Сега знам, че моментът, когато трябваше да намеря сили и кураж, за да й се противопоставя за последен път, беше тогава в градината, онзи късен следобед. Но изпуснах момента, не й се противопоставих, не й казах, че няма власт над нас, че не може да ни засегне, че сме недосегаеми, а тя е ненормална, безумна, отмъстителна стара жена. Оставих този момент да се изплъзне и не го използвах. Нямаше вече да се върне.

Странно е, че краят на партито не беше съсипан, моят спомен не е тъжен. Някои гости си отидоха рано, лейди Бедоу и госпожа Данвърс не останаха за напитките. Наблюдавах черната кола да си тръгва по пътеката и през вратата и тогава като че ли въздухът се освежи след силна буря. Върнах се отново в градината и ми се искаше да се смея, да танцувам по тревата и да прегръщам всички, които бяха останали. Усмихвах се на хората, изглеждаха стари, мили, добри приятели. Не потърсих Максим.

Младежите отново играеха тенис, някаква глупава игра, при която хората си разменяха ракети и места и партньори, а топките скачаха по всички посоки, чуваха се възторжени викове, крясъци, шеги. Дълго време ги наблюдавах и след това отидох при играчите на крикет с добрия приятен Нед Батърли, който флиртуваше с мен и ме караше да се усмихвам. Дойдоха и напитките, подноси, пълни с леко подрънкващи чаши, и хората възклицаваха и ги вдигаха и пиеха доволни. Царуваше веселие, започнаха да се събират на групички стари приятели, видях хора да се разхождат под арката от рози към ореховата пътека и дърпаха масите към последните лъчи на слънцето. Сега беше по-хладно, виолетови сенки падаха по тревата. Влязох вкъщи и запалих лампите и къщата започна да блести и плува като кораб във вечерната тъмнина.

Не потърсих Максим.

Някои младежи напуснаха корта и започнаха да се катерят по затревените склонове, като си помагаха един друг, смееха се и викаха, но като се изкачиха горе, утихнаха и седнаха на малки, мълчаливи, доволни групички, като се наслаждаваха на края на партито. Изпитах странно удовлетворение и спокойствие, затворена сякаш в някакъв балон, освободена от всякакви усещания. Не се тревожех, не се интересувах от бъдещето и имах чувството, че това е краят на нещо повече от едно градинско парти и че трябва да го запомня, да се държа за него сега, сега, преди да изхвърчах.

Бях си взела палтото от къщи и се покатерих по ската, но далеч от останалите, отидох на долния му край и се облегнах на едно дърво. Погледнах надолу и ми беше приятно, че са там и ще говорят по пътя към къщите си за това какво удоволствие са изпитали и ще го запомнят като приятен ден.

Излязох от вратата на градината при кухнята и тръгнах по ореховата пътека. Сега там нямаше никой.

Докосвах с ръка стройните стъбла на дърветата от двете страни, вдигах ръка и докосвах хладните меки листа. Не се виждаше нищо през арката накрая, беше много тъмно и нямаше луна, нито звезди. Облаци започнаха да се тълпят, но знаех, че е там и ми се искаше да погледам откритото поле и далечната сребърна стрела и ги виждах във въображението си. Както ги виждам сега, когато си пожелая.

Най-после, понеже чух гласовете да се сбогуват и врати на коли да се затварят, трябваше да се върна и да кажа сбогом и благодаря, че дойдохте, да, беше чудесно, нали беше прекрасен ден, така сме благодарни. Казват, че времето ще се развали, можахме да изберем най-подходящия ден.

Точно когато последните гости напуснаха, видях, че една кола идва много бързо, лудешката по пътеката, със запалени фарове, насочени към нас, така че другите трябваше да завият рязко и да спрат, за да избегнат сблъсък. Максим тръгна напред, но те вече си бяха отишли.

Разбрах кой е дори преди да видя лицето му, преди да излезе от ужасната, смачкана, стара кола. Значи така щеше да бъде, все още не разбирах как, но просто видях, че тя или двамата заедно го бяха наредили така.

— Дяволска работа, закъсах по пътя, — каза Джак Фейвъл, като се изправи с леко поклащане пред нас, — изпуснах вашето парти, дяволите да ви вземат, Макс, цялата работа беше да те изложим на това парти пред многото хора нали, пред много свидетели. Дяволска катастрофа. Няма нищо, сега сте тук и двамата, вие сте най-важните, нали?

Максим стоеше малко по-далеч от мен. Протегнах ръка и докоснах неговата, но не можех да го гледам, а и той не се обърна към мен.

Чух гласа на Дора и тракането на чаши в поднос от кухнята.

— Махай се оттук, — каза Максим, като направи крачка напред.

Фейвъл изглеждаше подпухнал и мръсен в светлината от къщата, очите му гледаха ту Максим, ту мен, но не се помръдна и започна да търси цигари в джобовете си.

— Не си желан тук, няма какво да си кажем един на друг. Не си добре дошъл. Махай се.

— О, не. Не, ще вляза вътре, Макс, в хубавата ти къща, ако не искаш сцена на пътеката, която ще накара цялата прислуга да излезе. Имаш ли прислуга? Тичай при тях? Сигурно имаш. Добре си се наредил, винаги сме знаели, че така ще бъде. Искам да пия.

Чух стъпки откъм къщата и когато погледнах, видях, че Дора се колебае дали да ми каже нещо.

— Всичко е наред, — казах на Максим. — Аз ще се погрижа. По-добре влезте вътре.

По някакъв начин се справих с нещата в кухнята, говорих с тях с учудващо нормален глас. Привършваха почистването, в градината Нед прибираше масите, Дора и Гуен миеха чашите. Дора ме погледна веднъж или два пъти. Бяха потиснати, не пееха и не правеха шегички, както им беше обичаят. Сигурно личеше по лицето ми.

— Остави, Дора, ще привършиш утре сутринта.

— Ще оправя, ако не възразявате, госпожо де Уинтър. Обичам да е подредено.

— Добре.

— Оставила съм малко супа и студено месо и картофи във фурната и плодове. Нед иска да прибере всички столове, казват, че времето ще се развали тази нощ.

— Да. Някой ми каза.

— Влезте и седнете, изтощена сте, виждам.

Не, мислех си. О, не. Не е това. Партито беше щастие, партито не ме е изморило. Приятно ми беше на партито.

— Благодаря, Дора. Толкова много ми помогна, всички бяхте чудесни.

Като казвах това, почти плачех.

След това чух повишени гласове. Тези на Максим и на Фейвъл. Дора ме погледна.

— Благодаря, Дора, — казах. — Трябва да отида и да видя дали Максим няма нужда от мен.

— Лека нощ тогава, госпожо де Уинтър, ще си тръгнем, когато привършим, и ще бъда тук рано утре сутринта.

Затворих вратата на кухнята и тази на хола към коридора. Не исках да чуят.

Стояха в гостната. Прозорците бяха широко отворени към градината и аз отидох да ги затворя. Появил се беше вятър и духаше завесите навътре.

Максим беше дал на Фейвъл една чаша уиски, но сам той нищо не пиеше.

— Максим…

— Тя ще ти каже. Попитай я, няма да те лъже. Не си лъжкиня, нали?

Фейвъл ми се ухили. Изглеждаше по-зле, откакто го бях видяла в хотела, яката му беше протъркана и мръсна, косата му мазна, залепнала на главата му.

Ръката с чашата уиски леко трепереше.

— Разказвах на Макс за приятната среща на чай в Лондон.

Максим не ме погледна.

— Защо сте дошли тук? — попитах. — Знаете, че няма какво да Ви кажем, няма никаква нужда да се срещаме. Чух как Максим Ви каза да си отидете. Моля, изпийте си уискито и направете, каквото Ви каза, моля.

— Каза ми да се махам последния път. Спомням си това. Сигурно и Вие си спомняте.

Не отговорих. Нито един от нас, стояхме срещу Фейвъл, но не бяхме заедно, между нас стояха континенти. Мисля, че Фейвъл усети това.

— Дойдох с тези. — Видях, че държи един претъпкан плик в другата си ръка. Той го размаха нахално пред лицето ми. — Доказателства.

— Какво, за Бога говорите? Какви доказателства? За какво?

— Не му давай възможност, — каза рязко Максим. — Не го питай. Точно това иска той. Той е пиян и не е на себе си.

Фейвъл се засмя, като отваряше широко устата си и счупените му гнили зъби и пожълтелият му грапав език се показваха. Това беше най-неприятният смях, който някога бях чувала, ако слушах, и сега го чувам.

— Дани ми каза за партито. По случай новата къща, да се срещнете със съседите. Дяволска повреда на колата. Нито следа от старата Мандърлей тук, малко сте паднали надолу в обществото, нали? Но достатъчно хубава, достатъчно хубава. Сега не бихте могли да поддържате такъв проклет палат. При всички случаи нужна е Ребека за това, но тя не е тук, нали, нито там, всички знаем къде е.

Той размаха плика отново.

— Не съм си губил времето. Нито Дани, въпреки че е малко побъркана, — той завъртя показалеца на слепоочието си и отново се засмя. — Бих казал, не е на себе си. Не мога да я обвинявам, нали? Това беше смисълът на живота й — Ребека. Никога не е обичала никого така или нещо в живота си, освен Мандърлей, и то заради нея, това беше единствената причина. Това няма нищо общо с теб Макс. Тя знаеше истината. Ние всички я знаем. Мнозина от нас я знаят. О, разбира се, така беше и ти знаеш, че знаем. Но налагаше ми се да копая, да ровя и задавам въпроси и да получа доказателства много, много търпеливо през последните години. Войната ми попречи. Но знаех, че ще успея и успях и ето ме тук.

— Максим…

— Той блъфира и лъже, пиян е и луд, — Максим каза това много тихо и спокойно. — Правил го е и преди. Спомняш си много добре.

— Ти си я убил.

— Когато изпие напитката си, ще си отиде.

— Ти си я застрелял и дявол да ме вземе, ако не те видя да увиснеш на въжето за това. Имам доказателства.

Той отново размаха илика.

— Не знаеш какво има тук.

— Максим, вземи му го, не знаеш какво може да има там, ти…

— Нямам никакво намерение да докосвам плика, нито него.

— Дълго и трудно работихме по това, Дани и аз. Тя е на моя страна.

— Съмнявам се.

— Искам още от това.

Максим направи две крачки и протегна ръка. Фейвъл му подаде чашата си, като се хилеше пак. Чудех се дали Максим ще го удари, както направи последния път, спомних си ужасния звук на юмрука му по челюстта на Джак Фейвъл, но той просто остави чашата на подноса и се върна.

— Махай се, Фейвъл. Махни се веднага и не смей да се върнеш. Ако не си тръгнеш, ще извикам полицията и те без съмнение ще те арестуват, защото си пиян и караш кола. Съветвам те да спреш някъде за няколко часа и да преспиш, за да не убиеш някого.

Последва минута, когато всичко остана като на снимка. Не се чуваше нищо, освен слабото подрънкване на прозорците в усилващия се вятър.

Помислих, че Фейвъл ще се смее или ще удари Максим или ще извади някаква хартия от плика, която казва истината, или като гледах неспокойните му безумни, кървясали очи да се обръщат към мен, ще се втурне към мен. Не разбирах, повръщаше ми се и ми беше лошо, но не припаднах, никога не избягвах трудностите по този начин.

Снимката остана и ние бяхме замръзнали на нея.

След това, без да каже дума, като че ли нещо се пречупи в него, Фейвъл се полюшна, обърна се и излезе от гостната. Очаквах заплахи, подигравки, бълнувания за доказателства, но нямаше такива.

Схванах, че той разбира, дори в това положение на обърканост беше сигурен, че е извършил злото, за което беше дошъл тук, беше причинил пакостта, беше нанесъл последния удар на колата, която се търкаляше вече надолу. Той и госпожа Данвърс бяха заедно, въпреки че само Фейвъл беше тук сега. Те го бяха планирали, беше започнало много отдавна. Това беше само краят, съвсем лесен.

Ние изграждаме сами съдбата си.

Никой нищо повече не каза. Максим отиде към вратата. Аз останах. Чаках в гостната. Нямаше какво да правя.

Моторът забръмча. Застърга. Спря. Отново забръмча и след това заскърцаха колелата по чакъла, увеличи скоростта. Надявах се да направи, както Максим му каза и да спре някъде и да заспи. Нямаше значение какво ще се случи с него, но не бива да направи зло на някой друг. На някой невинен. Достатъчно навреди на нас.

Седнах на един стол до празната камина. Треперех, в стаята беше студено. Пердетата леко се полюшваха от вятъра, който проникваше през пролуките на вратата.

Помислих си — краят на лятото.

Трябваше да има огън. Можех да донеса хартия и клечки, имаше и няколко сухи дървета в бараката, но бях много изморена. Така продължавах да седя, облегната на коленете си, като се взирах в черната дупка на камината.

Бях уплашена, помня това и разбрах, че дълго време съм била уплашена. Бях изтощена от това, изтощена от всичко. Струваше ми се, че много отдавна не бях си почивала без тревога, без да ме преследват шепнещи гласове и сенки.

И после Максим се върна. Чух вратата леко да се затваря. Помислих си, че ще ме убие и това ще бъде най-доброто, което заслужавам, може би това е изходът.

Погледнах то, беше много тих и изразът на лицето му безкрайно уморен, безкрайно нежен, безкрайно тъжен. В този момент го обичах както никога не бях го обичала, — нито в ранните младежки дни, когато любовта ме караше да спра да дишам, нито в отчаянието си през последните, най-лоши дни в Мандърлей, когато се вкопчихме един друг в ужас и облекчение. Тази обич беше цялостна сама по себе си, завършена, без компромиси, не беше чувство, а просто начин на съществуване.

Обичта ми беше абсолютна, трансцендентна, без зависимост, нито нужда.

Но не казах нищо, нито пък направих някакъв жест към него, само го гледах и обичах и после отвърнах погледа си.

Той каза:

— Кога започнаха тези?

— Тези?

— Тайните.

Търсех подходящи думи и не можах.

— Тези?

Видях, че извади нещо от джоба си и го държеше пред мен.

— Да, така ми се струва. Не съм сигурна. Да.

Картичката беше бледа, но изглеждаше, че гори в ръката му.

— От къде се появи?

— Беше на един венец. Тя го беше изпратила. Не каза това, но аз зная. Бяха красиви, чудесни бели цветя на фона на тъмнозелени листа, беше на пътеката до гроба на Беатрис, когато отидох там рано сутринта.

— Откъде знаеш?

— Не знаех. Исках… исках да отида там сама и го намерих. Тя е имала намерение аз да го намеря или ти. Който и да е от нас.

— Защо не ми каза?

— Не исках да те засегнат. Максим, трябва да ми повярваш.

— Да го криеш, тайни… те много повече ме засягат и болят, когато ги откривам.

— Можеше да не ги откриеш. Не исках да ги откриеш. — Ти си я изпуснала в гардероба, — каза той.

Отиде до подноса и си сипа малко уиски, като ми предложи шишето, но аз поклатих отрицателно глава.

— През всичкото време, — каза тихо той, — през всичките тези месеци.

— Да, съжалявам.

— Мислех, че е мъртва.

— Да.

— А после?

— Не си спомням.

— Фейвъл?

— Сигурно. Да.

— Вярно ли е, че си се срещнала с него в Лондон?

— Случайно, Максим, не мислиш, че съм си уредила среща с него, нали?

— Не знам. Може би се е опитал да изтръгне нещо от тебе. Пари… това е в неговия стил.

— Така направи. Но това стана после.

— Чудех се, виждаш ли. Никога не отиваш в Лондон. Мразиш Лондон.

— Да.

— Къде бяхте?

— Отидох за чай… в един хотел. Беше горещо. Той беше… мисля луд.

— Да.

— Той беше в телефонна кабина с един куфар. — Мисля, че не звънеше на никого, крещеше по телефона, но струваше ми се, че нямаше никой на другия край. Аз минах покрай кабината и той ме видя и тръгна след мен. Трябваше да телефонирам в един магазин, бях забравила един пакет и сигурно ме е чул, когато давах адреса си.

— Но ти никога не отиваш в Лондон. Защо, за Бога, изведнъж реши да отидеш там? Това не беше обичайно за теб.

— Отидох да видя един лекар, — казах мъчително. И чух думите и какво могат да означават за него, какво ще му напомнят и не можех да го гледам, само казах, — Не, няма нищо лошо. Никога не е имало…

— Какъв лекар?

— Така много ми се искаше да имам дете. Когато дойдохме тук, само това исках… трябваше да разбера…

— И разбра ли? — едва чух.

— Да, о, да… той каза… че можем… не вижда никакви причини, защо да не можем.

— И ти не можа да ми кажеш дори това?

— Не… да… Максим, щях да ти кажа, разбира се, щом като се върна вкъщи. Мислех си какво ще ти кажа, но после, срещнах Фейвъл.

— И?

— И не можах. Като че ли… всичко се развали и… не можех да говоря с теб.

— Кога е била тя тук?

— След това. Преди няколко седмици.

— Няколко седмици.

— Извинявай, не исках да се тревожиш за това, което биха могли да направят.

— Какво могат да направят? Тя е луда, и двамата са луди. Обхванати от обсесия, безумни, завистливи. Двама жалки безумци. Какво лошо биха могли да ни направят? Нито един от тях?

— Има работи, които не мога да ти кажа.

— Други тайни.

— Не, няма да те нараня.

— Ти ме нараняваш.

— Тя е лоша, тя те мрази, нас, иска да ни стори зло. И на двамата. Объркано е, криво е и безумно, да… но ще го направи. Те се използват един друг… той иска… не знам… пари… вероятно или отмъщение, някакво друго отмъщение.

— Справедливост — каза Максим.

Погледнах го разтревожена. Говореше така спокойно.

— Какво искаш да кажеш? — чух гласа си, но не беше моят. Вгледах се в него.

— Мислех, че единственото сигурно нещо, — каза Максим, — при всичко станало и през всичките тези години оттогава, единственото сигурно нещо беше, че бяхме заедно и че нямахме тайни, нищо, освен любов и доверие между нас. Никакви измами, никакви тревоги, нито страх, така беше за мен. Живеех с мисълта, че съм виновен за убийство и бях оправдан, но ти знаеше това.

— Нямаше значение, това никога не е имало значение.

— Така ли?

Не можех да говоря. Сега му дължах истината, мислех си, че напоследък е имал толкова малко истина.

Спомних си как ми шепнеше гласът. Този човек е убиец, този човек застреля жена си. Той уби Ребека. Погледнах ръцете му сега и ги обичах.

— Всичко е моя грешка, — казах, — защото исках да се върнем. Пази се да не искаш нещо извънредно много, защото може да го получиш.

— Да.

— Но сега всичко е наред. — Станах и отидох при него. — Фейвъл си е отишъл, тя си отиде, не могат да ни направят зло. Ти сам го каза. Максим, всичко е наред. Това няма значение. Не могат да ни направят зло.

— Те го направиха.

— Няма значение.

— Има ли нещо друго?

— Друго?

— Някои други тайни?

Помислих си за изрезките от вестници и снимката в кафявите пликове горе в папката ми.

— Не, — казах. — Не, няма други тайни.

Той ме погледна в лицето.

— Защо? — попита тогава той. — Защо? За Бога, защо?

Не можех да отговоря.

— Не трябваше да се връщаме. Права си, разбира се, както и не трябваше да отиваме пак в Мандърлей. И все пак знаех, че ще го направим, трябваше. Няма никакъв смисъл да бягаме. Те искат… справедливост.

— Отмъщение, зло, безсмислено, жестоко отмъщение. Те са луди.

— Да, но все пак ще бъде справедливост.

— Ще бъде?

— Ако не кажа нищо, ако не направя нищо, ако се опитаме да останем тук, ще бъде все така винаги. Може никога да не си отидем… но ти няма да ми имаш доверие. Ще продължаваш да се страхуваш от тях и от мен.

— Не се страхувам от теб.

— Не?

Извърнах погледа си.

— Благодаря ти за това, — каза Максим.

— Обичам те, — казах. — Обичам те. Обичам те.

— Да.

— Максим, всичко ще бъде наред, моля ти се, моля те. — Хванах ръцете му и ги задържах, вдигнах ги към лицето си. Видях, че ме гледа така нежно, със скръб и съжаление и обич.

— Моля те. Те не могат да победят, не могат… не трябва да допуснеш да победят.

— Не, — каза тихо той.

— Не, не те, те са случайни. А тя.

От ужас замръзнах на мястото си.

— Какво ще правиш?

— Ще трябва да кажа истината.

— Не.

Той не отговори, само ме остави да задържа ръцете му на лицето си.

Внезапен вятър задуха силно, като раздрънка стъклата и тогава усетих, че го чувахме известно време как се засилва все повече, като вие в тъмния празен комин и се промъква под вратата.

— Уморен съм, — каза Максим. — Толкова съм уморен.

— Да.

— Иди си легни. И без това беше достатъчно изморена.

— Бях?

— След партито.

Партито. Бях забравила. Искаше ми се да се усмихна. Партито — беше преди хиляда години.

— Какво ще правиш?

— Ще остана малко. Имам няколко писма.

— Максим, много ли си ядосан?

— Не, — отвърна той уморено, — не.

Но изтегли ръцете си от мен и се извърна.

— Не исках тези тайни. Те ме плашеха.

— Знам.

— Не можех нищо да направя. Една водеше към друга, но исках да те предпазя, да не позволявам нищо да те нарани.

Той се наведе и ме целуна много леко и целомъдрено като баща, който целува детето си и аз не можех да го притисна по-близо до себе си. Помислих си, утре. И двамата сме изморени, не знаем какво правим, нито какво говорим.

— Утре.

Той ме погледна.

— Легни си сега.

Утре ще започнем отново. Няма вече тайни и няма да има. И никакви страхове, така си казвах. Никакви страхове.

Като тръгвах към вратата с несигурни стъпки, замаяна от изтощение, внезапно попитах:

— Франк ще напусне ли Шотландия и ще дойде ли тук? Решиха ли се? Каза ли ти?

Той се спря и ме погледна, като че ли гласът ми идеше от много далеч и му беше трудно да разбере какво казвам, дори не си спомняше коя съм. След това каза:

— О, да, да. Мисля, че ще дойдат.

Тогава всичко щеше да бъде наред. Това беше последната ми мисъл и напуснах стаята. Франк щеше да дойде и ще започнем отново. Всичко ще е наред.

Като се приготвях за спане, чух как започна бурята, биеше по дърветата, спускаше се по скатовете и нахлуваше през градината и удряше, удряше по всички стени и врати на къщата. Но аз издърпах завивката над главата си и след това чувах само шум като от налитащото море по камъчетата и над мен, като ме блъска надолу, надолу и ме поема.

През цялата тази нощ сънищата и шумът на бурята ме люлееха. Няколко пъти се опитвах да изплувам на повърхността и не знаех дали спя или съм будна и всеки път отново ме издърпваха навътре. Вятърът беше страшен, връхлиташе върху дърветата и къщата, като че ли целият свят беше полудял и беснееше, чух се, че извиках Максим и ми се стори, че ми отвърна тихо, успокоително, но после гласът му сякаш беше поет от вихъра на бурята и обхванат от нея се отдалечи. Сънищата ми бяха ужасни, безумни, объркани, изпълнени с шепот и внезапни набези на вятъра и движещи се, заплашителни сенки.

Но в тези сънища чувствата ми бяха най-живи, страх и учудване и безнадеждно търсене на някого, на нещо и летях след собствения си глас, който бягаше от мен като че ли имаше отделен живот. А после потънах в бездънен сън, където никакъв звук нито светлина можеха да проникнат.

Събудих се в паника, не само поради гневния, разкъсващ вой на вятъра отвън, но и поради тягостното усещане в сърцето ми. Запалих ламата, леглото на Максим беше разтурено, но празно, а вратата на гардероба зееше отворена.

В съня си, някъде зад сънищата си разговарях с него, страстно разисквах нещо с него, а сега същата сила и гняв, които изпитах към госпожа Данвърс, бяха като бурята, връхлитаха върху ми и знаех, че няма да ме оставят, докато не го открия и му кажа каквото е необходимо, за да ме разбере.

Десетте години, през които го ръководех, предпазвах от истината и миналото, от напомняния, от мрачни настроения, от решаване и изграждане на собствената ми слаба самоувереност, десет години на израстване изглежда бяха стигнали своя връх. Знаех какво мисля, виждах смисъл в безсмислието, щях да се боря за постигнатото, за начина, по който победихме. Знаех какво искам, какво трябва да бъде, нямаше да позволя да го изгубим, нито на Максим да избяга по някакво хрумване, поради обърканост и отчаяние.

Тичах из къщата, като завързвах колана на пеньоара си в здрав възел, дори не спрях да си обуя чехлите.

Вятърът стихваше от време на време и настъпваше миг на абсолютна тишина, преди да набере нова сила и пак да се нахвърли върху прозорците и около комините.

Виждаше се ивица светлина под вратата на кабинета.

— Максим. — Той вдигна глава. Видях, че нещо пише. — Максим, защо си се облякъл? Къде отиваш? Не може да излезеш, вън е страшна буря.

— Върни се да спиш. Извинявай, че те събудих, не исках да те събудя.

Той отново говореше много тихо, изключително грижовно и внимателно.

— Максим, искам да ти кажа нещо. Има неща, които не съм казвала, а трябва да ти ги кажа.

— По-добре да не ги казваш, как мислиш?

— Защо? За да създам недоразумения ли? Какъв смисъл има?

— Няма никакви недоразумения помежду ни. Никакви.

— Да. Не си ме разбрал. Максим, имаме всичко тук, всичко е вече зад нас.

— Наистина ли?

— Да, да. Права бях, че дойдохме. Ти го знаеш. Нищо не може да промени това. Не ми казваш, че се страхуваш, нали? От какво? Аз не се страхувам.

— Не, — каза той. — Не, не се страхуваш, нали? Сега не. Виждам.

— И не греша. Не искам да си мисля, че нашето завръщане е глупост. Наблюдавах те. Познавам те. Това беше най-добре за теб, това, което исках.

— Да. Може би си права.

Беше изморен и стреснат и разстроен.

— Говори, няма от какво да се боиш, няма какво да криеш.

— Не, имам. Знаеш, че имам. Какво могат да направят те?

— Не зная, но ще го направят. И аз не бих могъл да живея с това, нито под тази сянка, повече не мога.

— А аз?

— Ти? — Той за миг изглеждаше, че е далеч, след това се приближи до мен и нежно ме погали по лицето.

— Мисля за теб, — каза той, — повярвайповярвай ми. През всичкото време.

— Не, не мислиш, не може да мислиш.

Но той не отговори, само мина край мен и излезе от стаята. Аз излязох след него.

— Максим, ела горе и си легни. Ще говорим за това утре, ако е необходимо.

Не изглеждаше, че бърза, но въпреки това вървеше бързо през хола, като си взе палтото и ключовете за колата.

— Къде отиваш?

Но той не отговори. Изтичах и застанах между него и вратата. Той спря и ме целуна, сякаш ме оставяше за час, а аз силно стиснах ръката му, но той беше по-силен от мен и не му беше трудно да се измъкне.

Когато отвори вратата, вятърът се втурна в хола като лудо, виещо същество и не можех да чуя какво казва Максим, ако изобщо каза нещо. Чудех се дали смята да отиде при Франк или в Лондон, просто не знаех какво да мисля. Вятърът отвяваше каквито и да било разумни мисли от главата ми, искаше ми се да затръшна вратата и да се оттегля, да се предпазя от него.

— Максим, Максим, върни се, чакай… където и да отиваш, не отивай сега. Моля те, чакай.

Но той вървеше много бързо по пътеката срещу набезите на вятъра, беше тъмно като в рог и не можех да го видя. Опитах се да го последвам, но вятърът брулеше косите и дрехите ми и си нараних краката по камъчетата на пътеката. Фаровете на колата светнаха и тогава наистина започнах да тичам, като не обръщах внимание на бурята и застанах почти на пътя на колата, но той леко зави край мен, видях лицето му, строго и бяло.

Гледаше напред, нарочно не ме гледаше и замина, загуби се от погледа ми нагоре по ската във вилнеещия вятър, дъжд и тъмнина.

Когато се върнах вкъщи, тъй като нямаше какво друго да правя, веднага отидох при телефона, въпреки че знаех, че е по средата на нощта, нямаше нищо, че ще ги събудя. Дори не се замислих. Знаех, че нито за момент няма да си помисли да отиде в Шотландия, но някак си ми се струваше, че ще се обади на Франк, по някакъв начин ще отиде там.

Нямаше звук. Линиите бяха пострадали от бурята, телефонът беше замрял.

След това нищо не можех да направя, само седях сама в страх, като се вслушвах в рева на бурята и трясъка на изтръгнатите дървета. Беше ужасяващо и не исках да си мисля какво значи да караш кола в такъв вятър.

Молех се отчаяно, като обещавах най-различни неща.

Накрая отидох и си легнах и слушах вятъра и се молех Максим да остане жив, като го исках с цялата си новооткрита самоувереност и сила.

Най-после сигурно съм заспала неспокоен сън, разкъсван от сънища и ужас и шумовете навън.

Събудих се през неестествено тиха сутрин. Светлината в стаята беше страшно бледа. Отидох при прозореца и като погледнах навън, видях един чисто измит свят, ясен, но пълен с разрушения. Градината лежеше потрошена. Скатовете бяха осеяни с клони и почти цели дървета, където бурята ги беше хвърлила, а над затревената площ имаше пролуки светлина и небе, каквито нямаше преди.

Слязох долу. Максим не беше се върнал. От прозореца се виждаше, че колата не беше в гаража. Опитах се отново да телефонирам, но телефонът все още не работеше и понеже нямаше какво друго да правя, бързо се облякох и излязох със страх, за да огледам какви пакости беше нанесла бурята, а и от страх за Максим, и всичко от предишната нощ остана там, в очакване и можех да го задържа и да не мисля за това, просто поради поразиите, направени от вятъра. Проправях си път през разни изкоренени, повалени, изпочупени дървета и растения, без да ги докосвам, само гледах. Не плачех. Сълзите бяха бледи, незначителни, слаб отговор на тази гледка.

Отидох в градината при кухнята. Мислех, че стените ще я защитят, но цялата далечна стена стоеше в куп развалини, вятърът беше нахлул там и бушувал лудо, като е разкъсвал, изкоренявал, разхвърлял. Вратичката беше полуизкъртена, трябваше да бутам много, за да мога да мина. И когато направих това, като се препъвах, съжалих.

Ореховата алея беше изчезнала. Там, където красивите стройни млади дървета се бяха издигали в арка, където се бях разхождала, за да се наслаждавам на полето в далечината и на блестящата сребърна игла на църквата, имаше само купища откършени клони и нещастни, бледи, голи стебла.

Тогава се разплаках, като застанах там, но тези сълзи бяха безсмислени и скоро престанаха.

Беше доста студено. Небето навсякъде беше равномерно сиво, светлината водниста. Обувките ми бяха прогизнали, а краят на пеньоара залепна в краката ми.

След това ме завладя отчаяно и свирепо желание за Максим, и за нищо друго. Не можех да понеса да съм сама тук. Не си спомнях какво си бяхме казали накрая, колко голямо недоразумение съществуваше помежду ни. Знаех, че не бях обяснила както трябва всичко, не му дадох да разбере защо, причините за всичко, което се беше случило през тази изминала година, а и преди. Не му се извиних.

Почти се затичах през тревата към терасата на къщата. Трябваше да се облека и след това някак си да разбера къде е отишъл и да го накарам да се върне вкъщи.

Но когато минавах през хола, видях вратата на кабинета отворена и едно писмо изправено на мастилницата. Влязох. Беше обикновен бял плик без адрес. Но знаех, че е за мен и седнах на един стол, отворих го и зачетох.

Въпреки че знаех. Нямаше нужда да го чета. Знаех какво е имало в главата и сърцето му, какво го е занимавало непрекъснато, знаех за вината му и как е виждал истината за всичко.

Не ни наказват за греховете ни, а самите грехове ни наказват. Не можем да живеем с мисълта за вина през целия си живот.

И когато привърших с четенето, чух гласове, Дора ме викаше.

Бяха дошли да видят как сме, какви пакости има, бяха разтревожени. Тогава се разплаках поради добротата и вниманието им и им разказах, каквото можех за Максим и след това всичко беше иззето от моите ръце, изпратени бяха съобщения, хора идваха и си отиваха, а после дълги часове само чаках и чаках за новини и да поправят телефона, както и накрая стана, така че когато той звънна, аз се обадих и чух какво ми казваха за Максим.

Глава двадесет и втора

Той бил почти стигнал. Открили колата близо до шосето, смачкана от дървета, край един тесен, извит път недалече от Мандърлей. Аз самата бях карала натам преди една година, а двамата заедно бяхме пътували много пъти.

Не исках да отида. Помолих ги да се обадят на Франк Кроулей. Той е стар приятел, казах им, ще идентифицира Максим, няма да има никакво значение кой ще го направи. Но не можеше така, не позволиха. Аз бях най-близката му роднина. Жена му. Госпожа де Уинтър. Аз трябва да отида.

Странно беше, че беше невредим, само малки одрасквания по челото. Не можех да разбера защо е мъртъв. Но не мислех за това. Не го виждам там. Виждам го навсякъде, където сме били заедно, по пътя за Монте Карло, да се разхождаме през Хепи Вали с Джаспър, който подскача около краката му, да стои до мен с ръце върху перилото на стария кораб към Истанбул между залез-слънце и сърпа на месечината, да гледаме Кобетс Брейк от върха на затревените скатове.

Не, не го виждах там.

От начало не исках никакво погребение, от никакъв вид, но трябваше да има нещо, а и другите го искаха, — Джайлс и Роджър, Франк Кроулей, старият полковник Джулиън. Но не трябва да бъде в църквата на Керит, нито в селската църквица на Кобетс Брейк. Не исках това, сама се учудих на упоритостта си и не исках никакъв гроб.

Не трябва да бъде погребан в гробницата до нея, това не бих могла да понеса, а нямаше друго място и така той няма да бъде изобщо погребан, не бива да има никакво тяло за погребение. Щях да намеря друг способ за това, което ставаше.

Отидохме в едно малко, спокойно непознато място, на двадесет мили далеч от мястото, където колата се бе ударила в дървото, — не бях го виждала преди, а и нямаше никога после да го видя, беше твърде безлично дори да го запомня. Затова го бях избрала с помощта на Франк. Той го намери, той уреди всичко.

Бяхме само седем души и свещеникът, скоро церемонията привърши. Тя не дойде, нито пък Фейвъл. Бях направила всичко никой друг да не знае. Но след това, когато завесите се отвориха и затвориха пак и той си беше отишъл вече и ние излязохме навън в сивия и влажен въздух, миришеше на есен и на море и видях една фигура с палто, висока, слаба, някак си позната, но човекът се обърна деликатно и когато отново се взрях, него го нямаше. Дълго след това Франк ми каза, че е бил младият Робърт, лакеят от Мандърлей, който чул някакъв слух и дошъл от Керит, където все още живеел, но само се завъртял, защото не искал да се натрапва.

Робърт. Отбелязах името му някъде в съзнанието си. Да го запомня.

Нямаше нищо друго, нито закуски, нито събиране.

Тя не дойде. Нито Джак Фейвъл. Знаех, че няма да дойдат, нямаше нужда, бяха получили, каквото искаха.

Отмъщение, бих казала, но Максим го нарече справедливост.

Беше останало само още едно нещо и трябваше сама да го направя. Франк, милият Франк беше страшно разтревожен, щеше да дойде, смяташе, че трябва да присъства заради мен и заради себе си. Но аз държах на своето и той не настоя, само прояви разбиране.

Наета кола ме закара там. Носех дървената кутия с името му, надписано на нея, и след това ме заведоха до пристанището, където чакаше една лодка. Видях, че принадлежи на сина на Таб, въпреки че не исках никой познат да се намесва. Фактически не го познавах, в известен смисъл това беше правилно и ми стана приятно да го видя.

Беше все още влажно и сиво и мъгливо, усетих капки по лицето си, като бях в лодката и прекосявахме широкия залив към малкото заливче. Морето не беше бурно. Той не караше бързо, защото смяташе, че така е редно, моторът беше приглушен и така като че ли мина много време. Нищо не си казахме, докато внезапно видях дърветата над брега, гъстата растителност се виеше като джунгла и по-нататък, навътре, напълно скрито, каквото беше останало от Мандърлей.

— Тук, — казах, — спри тук.

Угаси мотора на лодката и настана пълна тишина, чуваха се само чайките. Видях заливчето отпред и брега, но не исках да отида по-близо. Минах към края на лодката и почаках един миг, а след това отворих малката кутия и леко я обърнах, като изсипах ситния белезникав прах. Пепелта се вдигна и понесе далеч от мен, към Мандърлей заедно със соления вятър от морето.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.